Hvornår skal vi tre mødes på ny?
I regn, ved lyn, under tordensky?
Efter kampens bulder og brag.
Efter sejr og nederlag.
Hvor skal det være?
På heden her.
Med Macbeth skal vi mødes der. Med Macbeth skal vi mødes der.
Smukt er stygt, og stygt er smukt.
Gennem rusk og slud, af sted på flugt.
Velkommen, min tapre ven.
Fortæl kongen, hvordan slaget stod, dengang du forlod det.
Tvivlsomt stod det.
Som når to svømmere klamrer sig til hinanden og i stedet trækkes ned.
Lykken tilsmilede den nådesløse Macdonwalds oprørsfærd,
som skøgen kan smile til forræderen. Men alt var forgæves.
For tapre Macbeth har til fulde fortjent sit heltenavn.
Han gav pokker i lykken og svang sit sværd, der dampede af blod,
og huggede sig vej som tapperhedens yndling, indtil han mødte uslingen. og huggede sig vej som tapperhedens yndling, indtil han mødte uslingen.
Han tog ikke afsked med ham,
inden han kløvede ham fra navlen til kæben og fæstede hans hoved på vort brystværn.
Min tapre frænde. Gæve ridder.
Næppe havde retfærdigheden og modet fået fodfolket til at tage benene på nakken...
...før Norges konge så sit snit til med friske kræfter at ile til kamp igen.
Skræmte det ikke vores hærførere, Macbeth og Banquo?
Jo.
Som spurven ørnen, og som haren løven.
Med dobbelt kraft fordoblede de deres slag mod fjenden.
Jeg ved det ikke.
Mine sår må forbindes.
Gud velsigne kongen.
Hvorfra kommer du, min ædle than?
Fra Fife, høje konge,
hvor Norges banner trodsigt vajede og skræmte vores folk. hvor Norges banner trodsigt vajede og skræmte vores folk.
Den norske konge selv og hans mægtige hær blev bistået af den usle forræder,
thanen af Cawdor, og de kastede sig ud i et frygteligt slag,
indtil Macbeth og Banquo, klædt i stål,
holdt stand mod ham som ligemænd.
Sværd mod sværd og arm mod oprørsk arm. Hans hovmod stod for fald.
Og i sidste ende...
...tilfaldt sejren os.
Hvilken lykke.
Ej mere skal denne than af Cawdor svigte vort hjertes tillid.
- Nej. - Bekendtgør hans død.
Skal ske.
Og hans gamle titel...
...tildeler vi Macbeth.
Hvor har du været, søster?
Slagtet svin.
Søster, og du?
Se, hvad jeg gemmer her.
Lad se. Lad se, hvad det er!
En styrmands finger. Han så sit land og led skibbrud ved hjemmets strand.
Det trommer. Det trommer!
Macbeth, han kommer.
Ja.
Jeg sejler derhen i en si med list.
Som en rotte, der har sin hale mist'. Det skal gå, det skal gå.
Jeg vil tørre ham ud som et strå. Jeg vil tørre ham ud som et strå.
Ingen blund skal hans øjenlåg få...
...hverken dag eller nat som en fredløs mand.
Han skal leve som en, der er lyst i band.
Ni gange ni ugers nød og kvide
skal han tæres og pines og lide.
Skæbnesøstrene hånd i hånd.
Fare kan over sø og land.
Nu omkring i en ring.
Tre gange for dig, tre gange for mig.
Og tre gange til, så er det...
Ni.
Tys.
Nu virker vor magi.
Så smuk en dag og dog så styg har jeg aldrig set.
Hvor langt er der til Forres?
Men hvem er nu det? Så krogede og så sælsomt klædt.
De ligner ikke jordens beboere, men står dog på den.
Er I levende? Er I væsener, mennesker tør spørge?
Tal, hvis I kan. Hvem er I?
Hil dig, Macbeth.
Vær hilset, than af Glamis.
Hil dig, Macbeth. Vær hilset, than af Cawdor!
Hil dig, Macbeth.
Du, som snart skal være konge.
Er I kun blændværk? Eller er I virkelig, som I ser ud til? Er I kun blændværk? Eller er I virkelig, som I ser ud til?
Hvis I kan se i tidens frø, hvilke der gror og ikke gror,
så tal til mig, der hverken beder om jeres gunst eller frygter jeres had.
Mindre end Macbeth og dog større.
Mindre heldig og dog langt mere heldig.
Far til konger, men ikke konge selv.
Så hil jer, Macbeth og Banquo.
Banquo og Macbeth.
Hil jer.
I taler uklart. Fortæl mig mere.
Jeg er than af Glamis, men hvorledes med Cawdor?
Thanen af Cawdor lever i bedste velgående.
At blive konge er uden for troværdighedens grænser.
Sig, hvorfra I har denne sære viden.
Hvorfor stopper I os på den sorte hede med sådan spådomshilsen?
Jorden kan som vandet boble,
og sådan var de her. Hvor blev de af?
Det, der syntes fast, forsvandt i luften.
Gid de var blevet.
Var det, vi taler om, her overhovedet?
Eller har vi spist af galneroden, som tager vort sind til fange?
Dine børn bliver konger.
Du bliver konge.
Og tilmed than af Cawdor. Sagde de ikke det?
Det sagde de bestemt. Det sagde de bestemt.
Hvem der?
Kongen modtog med stor glæde, Macbeth, budskabet om jeres sejr.
Når han hører om jeres vovemod i oprørskampen,
vil hans beundring kappes med den ros, han vil give jer.
Vi kommer for at overbringe jer kongens tak.
Kun for at hidkalde jer til ham, ikke for at belønne jer.
Som forskud på en større hæder
bad han mig kalde jer for than af Cawdor.
Med den titel skal I være hilset, ædle than. Med den titel skal I være hilset, ædle than.
For den er jeres.
Kan Djævelen tale sandt?
Thanen af Cawdor er i live. Hvorfor pynter I mig med lånte fjer?
Den, som var than, er stadig i live,
men der hviler en tung dom på hans liv, som han fortjener at miste.
Om han stod i pagt med Norge
eller i det skjulte hjalp oprøret,
eller om han stod i ledtog med begge imod sit eget land, ved jeg ikke.
Men højforræderi, tilstået og bevist...
...har fældet ham.
Tak for jeres ulejlighed.
Glamis og than af Cawdor.
Det største står endnu tilbage. Det største står endnu tilbage.
Håber du ikke, at dine børn bliver konger?
De, der hilste mig som than af Cawdor, lovede dem ej mindre.
Stoler man på det, kan du endnu nå at få kronen
ud over at blive than af Cawdor.
Sælsomt er det.
Ofte er det for at lokke os i fælden,
at mørkets kræfter fortæller os sandheder
og overbeviser os med uskyldige småting for at forråde os til allersidst.
Dette kald fra åndeverdenen kan ikke være ondt og ikke godt.
Hvis ondt, hvorfor gav det mig så løftet om lykken med en sandhed?
Jeg er nu than af Cawdor.
Hvis godt, hvorfor kan jeg så ikke glemme billedet, som får hårene til at rejse sig
og hjertet til at banke mod mine ribben på unaturlig vis?
Den virkelige frygt er intet imod indbildte rædsler.
Tanken om et mord er kun en drøm,
men den ryster hele mit væsen, så min livskraft går til i bekymringer,
og der er intet andet end det, som ikke er.
Vil skæbnen have, at jeg bliver konge, må skæbnen krone mig uden dåd fra mig.
Lad ske, hvad der vil.
Tiden går, og selv den værste dag får en ende.
"De mødte mig på sejrens dag.
Jeg har fået det klareste bevis på, at de besidder mere end jordisk viden.
Da jeg brændte efter at stille dem flere spørgsmål,
forvandlede de sig til luft og forsvandt i den.
Mens jeg stod forbavset tilbage,
kom kongens sendebude, der hilste mig som than af Cawdor,
som var den titel, skæbnesøstrene netop kaldte mig ved,
idet de henviste mig til den kommende tid med ordene: 'Hil dig, som bliver konge.' idet de henviste mig til den kommende tid med ordene: 'Hil dig, som bliver konge.'
Det fandt jeg rigtigt at meddele dig, min kære hustru,
så du ikke går glip af den glæde
ved at være uvidende om den storhed, der er dig lovet.
Læg det på dit hjerte, og lev vel."
Glamis er du og nu også Cawdor.
Og du skal blive, hvad dig er lovet.
Dog frygter jeg for din natur.
Den har for megen menneskelig venlighed i sig til at skyde genvej.
Mægtig kan du blive.
Du mangler ikke ærgerrighed, men den ondskab, der må følge med.
Det, du vil, vil du med det gode.
Du vil ikke spille urent, men vil dog gerne vinde.
Skynd dig hertil...
...så jeg kan gyde dig mit mod i øret
og med min tunges skarphed tugte alt det,
der skiller dig fra den gyldne krans.
Er Cawdors dødsdom udført?
Min herre.
Jeg har talt med en, der så ham dø,
og som berettede, at han oprigtigt tilstod sit forræderi,
bad om Eders Højheds tilgivelse og angrede dybt.
Intet i hans liv var mere sømmeligt end hans farvel.
Han døde, som havde han indøvet dødens kunst
og ødslede sit kæreste eje bort, som var det en ligegyldig småting. og ødslede sit kæreste eje bort, som var det en ligegyldig småting.
Ingen formår at aflæse sindets væsen i et menneskes ansigt.
Han var en adelsmand, til hvem jeg havde ubegrænset tillid.
Ædle frænde.
Utaknemlighedens synd ligger mig tungt på sinde.
Om så jeg gav dig alt, forblev jeg din skyldner.
Den tjeneste og troskab, jeg skylder, bærer lønnen i sig selv.
Velkommen.
Jeg er begyndt at plante dig og vil sørge for, at du blomstrer.
Ædle Banquo, din fortjeneste er ikke mindre,
og den skal ikke gælde mindre.
Lad mig omfavne dig og holde dig tæt ved mit hjerte.
Og hvis jeg gror fast, er høsten jeres.
Min overstadige glæde
skjuler sig i gråd som sorgen. skjuler sig i gråd som sorgen.
Sønner, frænder, thaner
og I, som står os nærmest.
I skal vide, at vi skænker vor krones arv til vor førstefødte, Malcolm...
...som vi gør til prins af Cumberland.
Dog skal æren ikke tilfalde ham alene.
Hædersmærker skal som stjerner skinne på al fortjeneste.
Nu af sted til Inverness, hvor vi knyttes tættere sammen.
Jeg vil selv bringe bud og sprede glæde,
når min hustru hører om jeres komme, Jeg tager ydmygt af sted.
Min ædle Cawdor.
Lad os drage efter ham, der tager forud for at byde os velkommen.
Han er en frænde uden lige.
Prins af Cumberland.
Det trin må jeg rask springe over eller falde på, for det standser mig. Det trin må jeg rask springe over eller falde på, for det standser mig.
Stjerner, skjul jeres stråler.
Mit begærs mørke dyb tåler ikke lyset.
Kongen kommer her i aften.
Du må være gal. Er din herre ikke hos ham?
Det er skam sandt. Thanen er på vej.
Min kammerat ilede forud for ham.
Giv ham forplejning. Han kommer med godt nyt.
Hæs er den ravn,
hvis skrig forkynder Duncans skæbnesvangre indtog under mit tag.
Så kom da, I ånder, der lurer på menneskenes tanker.
Tag fra mig mit køn...
...og fyld mig fra top til tå med den værste grusomhed.
Gør mit blod tykt.
Luk samvittighedens røst ude, Luk samvittighedens røst ude,
så at ikke angeren rokker ved min dystre plan
eller kommer på tværs af dåden.
Kom til mine bryster,
og sug galde af deres mælk, I villige mordånder,
hvor end I usynligt svæver og lurer på naturens onde drift.
Kom, sorte nat, svøb dig i Helvedes mørke dampe,
så min skarpe kniv ikke ser det sår, den forårsager,
og himlen ikke titter gennem tæppet af mørke og råber: "Holdt."
Mægtige Glamis.
Høje Cawdor. Høje Cawdor.
Og større end begge efter det, der venter.
Dit brev har løftet mig ud af uvidenheden,
og jeg føler nu en fremtid i øjeblikket.
Elskede hustru.
Duncan kommer her i aften.
- Hvornår rejser han igen? - I morgen agter han.
Aldrig den morgen skal solen se.
Dit ansigt, kære than, er som en bog, hvor man kan læse de særeste ting.
Vil du bedrage verden, må du se ud som den.
Byd velkommen med dit blik, din hånd og din tunge.
Se ud som den uskyldige blomst, men vær som slangen under den.
Der skal sørges godt for ham, der kommer.
Betro nu mig udførelsen af nattens store dåd. Betro nu mig udførelsen af nattens store dåd.
For hver nat og dag, der er for os lagt,
lover os enevælde og kongemagt.
Løft blikket frit.
At skifte udtryk er tegn på frygt.
Overlad resten til mig.
En smuk beliggenhed har denne borg.
Den lette, milde luft fylder vore sanser med velbehag.
Sommergæsten, tempelbeboeren, den lille svale,
viser ved at bygge rede der,
at himlens ånde dufter lifligt her.
På hver udbygning, frise, pille og hjørne
har fuglen hængt sin rede op som vugge for sin yngel.
Jeg har bemærket, at hvor de holder til, er luften gerne liflig. Jeg har bemærket, at hvor de holder til, er luften gerne liflig.
Se, vor ærede værtinde.
Om al vor tjeneste blev fordoblet og så nok engang blev dobbelt,
var den dog kun en ringe gerning imod det rige mål af hæder,
som Eders Majestæt bringer til vort hus.
Hvor er thanen af Cawdor?
Vi fulgte skarpt i hans spor og håbede at melde hans komme.
Men han rider godt. Hans store kærlighed, skarp som sporen,
har ført ham hjem før os.
Fagre, ædle værtinde, i aften er vi jeres gæst.
Giv mig jeres hånd.
Før mig til min vært.
Hvis det var slut, når det var sket, var det bedst, at det skete straks.
Hvis mordet kunne forhindre følgerne og ved hans død opnå formålet,
så ville det hele være overstået med et enkelt stød.
Men her... Men her...
...på denne tidens smalle strandbred sætter vi det næste liv på spil.
Men sådan en gerning straffes altid.
Vi lærer kun det morderiske fra os,
som siden vender tilbage for at hjemsøge dets ophavsmand.
Den blinde retfærdighed løfter bægeret med giften til vore egne læber.
Han er i fred her med dobbelt ret.
Jeg er både hans slægtning og hans undersåt, hvilket taler imod ugerningen.
Dertil er jeg hans vært...
...som burde lukke sin port og holde morderen ude, ikke selv føre kniven.
Desuden har Duncan brugt sin magt så mildt
og bestredet sit embede så ærligt...
...at hans dyder som engle vil råbe himlen op
i protest mod den udåd, det er at dræbe ham.
Og medynken vil som et nøgent, nyfødt barn i stormen
eller himlens engle ridende på usynlige gangere gennem luften
blæse den frygtelige ugerning ind i alle øjne, så tårerne drukner vinden. blæse den frygtelige ugerning ind i alle øjne, så tårerne drukner vinden.
Jeg har intet at anspore min vilje med...
...ud over magtbegæret, der driver hastværket.
Hvad nu? Noget nyt?
Han har snart spist.
Har han spurgt efter mig?
Ved du ikke det?
Vi går ikke videre med denne sag.
Han har netop hædret mig, og jeg har skabt mig et gyldent ry,
som jeg vil pryde mig med...
...og ikke opgive allerede.
Var det håb, du smykkede dig med, fordrukkent? Har det fået sovet ud?
Vågner det nu og ser med væmmelse på det, det så frit gjorde?
Fra nu af regner jeg din kærlighed for mindre.
Er du bange for at at gøre det, du brænder efter? Er du bange for at at gøre det, du brænder efter?
Vil du tilegne dig det, du opfatter som selve livets smykke,
eller leve som en kujon,
der gerne vil, men ikke tør, som katten i ordsproget?
Ti nu stille.
Jeg tør alt det, en mand bør turde. Den, der tør mere, er ingen mand.
Var det da et dyr, der fik dig til at røbe din tanke for mig?
Da du turde gøre det, var du en mand.
Og tør du gøre det nu, vil du være endnu mere mand.
Jeg har givet die.
Jeg ved, hvor inderligt moderen kan elske barnet ved sit bryst.
Men på trods af barnets smil ville jeg
have revet brystet ud af dets bløde mund og knust dets hjerneskal,
hvis jeg havde svoret på det, som du har på dette.
Hvad, hvis det slår fejl?
Så slår det fejl.
Men når blot du udviser mod, slår det ikke fejl.
Når Duncan sover,
og efter dagens hårde rejse sover han trygt, og efter dagens hårde rejse sover han trygt,
så beruser jeg hans kammertjenere med vin og svir,
så at hukommelsen, hjernens trofaste vagt, bliver en tåge,
og fornuften går op i røg.
Når de fordrukne som svin ligger i en dyb, dødlignende søvn...
...hvad kan du og jeg så ikke gøre ved den forsvarsløse Duncan?
Hvad kan ikke tilskrives hans tjenere,
som vil få skylden for vores store drab?
Fød du kun drengebørn.
Mænd alene kan der komme af din frygtløse natur.
Vil folk ikke tro, når vi har stænket med blod
de to sovende fra hans eget gemak og brugt deres dolke,
at de har gjort det?
Hvem tør andet tro, når vi råber op og jamrer os over hans død?
Jeg er beredt.
Hver eneste sene er spændt inden den skrækkelige gerning.
Vore falske smil lader ingen fornemme det mørke, vi i hjertet gemme. Vore falske smil lader ingen fornemme det mørke, vi i hjertet gemme.
Månen er nede. Klokken har jeg ikke hørt.
Den går ned ved midnat.
Jeg vil tro, det er senere.
Her. Tag mit sværd.
Der er sparsommelighed i himlen.
Alle deres lys er slukt.
En byrde tung som bly tynger mig, og dog kan jeg ikke sove.
Nådige magter, tving fra mit sind de onde tanker, som opstår, mens vi sover.
- Giv mig mit sværd. Hvem der? - En ven.
Er du endnu oppe? Kongen er gået til ro.
Han var usædvanlig opløftet
og har belønnet jeres tjenere med overdådige gaver.
Vi var uforberedte, så indsatsen stod ikke mål med viljen,
som ellers havde haft frie hænder.
Alt var godt.
I nat drømte jeg om de tre skæbnesøstre.
Der var sandhed i det, de sagde dig.
Jeg tænker ikke på dem.
Findes der dog en belejlig time,
kan vi tale om den sag,
hvis du har tid.
Når det passer dig.
Sov nu godt.
Tak. I lige måde.
Bed din frue om at slå på klokken, når min aftendrik er klar.
Er det en dolk, jeg ser foran mig...
...med skæftet vendt mod min hånd?
Kom...
...lad mig gribe dig.
Jeg fik dig ikke, og dog ser jeg dig.
Kan du ikke både ses og føles, du rædselsbillede?
Eller er du kun en dolk i sindet? Et blændværk født af den feberhede hjerne?
Jeg kan stadig se dig...
...så håndgribelig i form som den, jeg trækker nu.
Du viser mig den vej, jeg ville gå,
og det redskab, jeg ville bruge.
Mine øjne gøres til nar af de andre sanser,
eller også trumfer de dem alle.
Jeg kan stadig se dig.
På bladet og skæftet er der stænk af blod, som ikke var der før.
Der er ikke noget.
Det er tanken om drab, der tager form for mine øjne.
Trygge, faste jord, hør ikke mine skridt, hvorhen de gå,
så ikke stenene skal sladre om, hvad jeg har for.
Jeg går, og så er det gjort.
Klokken kalder.
Hør den ikke, Duncan, for det er din ligklokke, der kalder dig til Himlen...
...eller til Helvede.
Hør!
Stille. Stille.
Det var uglen, der skreg.
Den ildevarslende nattevagt, der ønsker så uhyggeligt godnat.
Nu gør han det.
Det, der gjorde dem berusede, gjorde mig dristig.
Det, der slukkede deres tørst, optændte en ild i mig.
Dørene er åbne.
De drukne svendes snorken er en hån mod deres pligt.
Amen.
Med den drik, jeg lavede til dem,
kan livet og døden slås om,
hvorvidt de overlever eller dør.
Oh ve!
Jeg frygter, at de er vågnet før tid. Forsøget, ikke gerningen, kan fælde os.
Hør.
Jeg lagde deres dolke klar. Han kan ikke have overset dem! Jeg lagde deres dolke klar. Han kan ikke have overset dem!
Min mand.
Nu har jeg gjort det.
Hørte du ikke en lyd?
- Hvornår? - Nu.
- Da jeg gik ned? - Ja.
Lyt.
Det er et bedrøveligt syn.
Hvor tåbeligt at tale om et bedrøveligt syn.
En lo i søvne, og en råbte "Mord!", og sådan vækkede de hinanden.
Jeg stod og lyttede til dem.
Men de bad en bøn og faldt så i søvn igen.
De lå to i kammeret.
Den ene råbte: "Gud være os nådig."
"Amen," sagde den anden, som havde de set mine bøddelhænder.
Jeg hørte deres angst og kunne ikke sige amen til deres bøn.
- Tænk ikke over det. - Men hvorfor kunne jeg ikke sige amen?
Jeg havde brug for Herrens nåde, men ordet kom ikke over mine læber.
Tænk ikke på sådan en gerning.
Det kan drive os til vanvid. Det kan drive os til vanvid.
Jeg syntes, jeg hørte et råb: "Sov ej længere.
Macbeth har myrdet søvnen."
Den uskyldige søvn.
Søvnen, som reder bekymringens filtrede garn ud,
ender hver dags liv, opfrisker den bitre tilværelse,
plejer sjælens sorg, er den anden opdækning på naturens bord
- og den ret, som styrker bedst. - Hvad mener du?
Råbet hørtes i hele huset: "Sov ikke længere."
"Glamis har myrdet søvnen, og derfor skal Cawdor ikke sove mere."
"Macbeth skal ikke sove mere."
Hvem råbte sådan?
Min ædle than, du lammer din heltekraft ved at gruble i febervildelse.
Gå nu. Vask af din hånd den plet, der vidner imod dig.
Hvorfor tog du deres dolke med?
De skal jo ligge der. Gå ind og læg dem. Og smør de drukne svende ind i blod.
Jeg går ikke derind igen. Jeg gruer ved tanken om min dåd.
- Jeg vover ikke det syn igen. - Du viljesvage.
Giv mig dolkene. Giv mig dolkene.
De sovende og de døde er jo kun som billeder.
Kun barnet forskrækkes af en malet djævel.
Jeg smykker deres ansigter som tegn på deres brøde.
Min hånd har nu samme farve som dine, men mit hjerte er ej så blegt.
Hvorfra kommer den banken?
Hvad er der galt, når hver en lyd forfærder mig?
Hvad er det for hænder? De river mine øjne ud.
Kan alt vandet i kong Neptuns hav vaske blodet af min hånd?
Nej, snarere vil min hånd blodfarve de vidtstrakte bølger
og gøre det grønne hav rødt.
Evig glemsel er bedre end at huske, hvad jeg har gjort.
Væk Duncan med din banken! Væk Duncan med din banken!
Gid du kunne.
Det kan man da kalde at banke.
Var man portner i Helvede,
fik man nok travlt med at dreje nøglen.
Bank, bank!
Hvem der, i Beelzebubs navn?
Sikkert en grisk bonde, der hængte sig ved udsigten til en god høst.
Du kommer lige til tiden. Her får du det hedt.
Bank, bank.
Måske er det en ordkløver, der kunne veje sine ord med omhu,
men dog ikke kløve sig vej til Himlen.
Kom blot indenfor, ordkløver.
Bank, bank. Hvem der?
Det er en engelsk skrædder, som ender her, fordi han stjal stof fra franske bukser.
Kom ind, skrædder. Her kan du få ild til at gløde dit pressejern.
Bank, bank. Aldrig får man ro.
Men her er alt for koldt til at være Helvede.
Jeg agerer ikke djævleportner længere. Øjeblik!
Glem ikke at betænke portneren.
Blev det sent, min ven, siden du sover længe?
Vi svirrede, til hanen galede anden gang.
Og drikkeri sætter gang i tre ting.
- Hvilke tre ting? - Røde næser, søvn og urin.
Liderligheden kan man sige, at det både fremmer og hæmmer.
Det fremmer lysten, men fjerner evnen.
Kraftig druk kan derfor siges at være en ordkløver for liderligheden.
Den vækker den og svækker den. Den opper den og stopper den.
Den gør den almægtig og affældig, strunk og stolt, såvel som slap. Den gør den almægtig og affældig, strunk og stolt, såvel som slap.
Den narrer den i søvn og gør den til løftebryder og løgner.
Det kender du vist alt til.
Godmorgen til jer.
Er kongen oppe, ædle than?
Endnu ikke.
Han bød mig at hente ham i rette tid. Det er næsten for sent.
Jeg vækker ham.
Rejser kongen i dag?
Ja. Det agter han.
Det var uvejr i nat.
Skorstenen på vort herberg blæste ned.
I luften, siger man, hørtes der klageskrig. I luften, siger man, hørtes der klageskrig.
Sære dødshyl med skingre profetier om mord og brand
og ulykker, der udfolder sig i en sørgelig tid.
Og mørkets fugl...
- Eders Majestæt? - ...skreg den ganske nat.
Man siger, at jorden selv skælvede som af feber.
Det var en barsk nat.
O, rædsel, rædsel, rædsel!
Hverken tunge eller hjerte kan finde ord.
- Hvad er der galt? - Forvirringen har skabt sit mesterværk.
Helligbrøde og mord har besudlet Herrens salvede tempel
og stjålet livet fra helligdommen.
Hans Majestæt?
Gå derind. Lad gorgonen slukke jeres syn.
Spørg ikke mig. Se det selv, og tal så.
Vågn op! Ring med stormklokken!
Mord og forræderi!
Rejs jer som ånder fra graven for at beskue denne rædsel! Rejs jer som ånder fra graven for at beskue denne rædsel!
Banquo og Donalbain! Malcolm! Vågn op!
Op! Se et syn som selve dommedag!
Malcolm! Banquo!
Var jeg blot død, en time før det skete...
...da havde jeg levet lykkeligt.
For fra denne stund er der ingen alvor i verden. Alt er som legetøj.
Hvad er der sket,
siden en så rædsom basun kalder husets sovende op?
- Ry og nåde er døde. - Tal!
Livets vin er tappet,
og kun bærmen ligger tilbage i karret.
Banquo.
Vor konge ligger myrdet.
Ak og ve!
- Hvad? I vores hus? - Grusomt, hvor det end skete.
- Hvem er i nød? - Det er I selv, om end I ikke ved det.
Vældet, åren, kilden til jeres blod er stoppet. Vældet, åren, kilden til jeres blod er stoppet.
Selve dets udspring er standset.
Jeres far...
...er blevet myrdet.
Af hvem?
Hans kammertjenere så ud til at have gjort det.
Deres hænder og ansigter var smurt ind i blod.
Jeg fortryder dog, at jeg dræbte dem i mit raseri.
- Hvorfor? - Hvorfor dog dræbe?
Hvem kan være vis, forfærdet...
...besindig og harmfuld, trofast og upartisk på et øjeblik?
Intet menneske.
Min voldsomme hengivenhed overhalede fornuften, der ville bremse den.
Her lå Duncan.
Den sølverne hud smykket af hans gyldne blod.
Hans sår var som brud på naturens orden, hvor fordærvet kunne trænge ind.
Og der lå morderne plettet af sporene af deres udåd. Og der lå morderne plettet af sporene af deres udåd.
Deres dolke var besudlet af blod op til fæstet.
Hvem med et hengivent hjerte kunne da tøjle sig...
...når der i hjertet også var mod til at vise den hengivenhed?
Tag jer af fruen.
Og når vi har skjult vor nøgne svaghed, som nu er blottet,
så lad os samles og undersøge det frygtelige mord, der er begået.
Hvorfor står vi så tavse,
når denne sag berører os allermest?
Lad os gå.
- Endnu er vore tårer ikke brygget. - Vi rådslår ikke med dem.
At foregive sorg er en kunst, der falder den falske let.
- Jeg tager til England. - Og jeg til Irland.
At skilles er sikrest for os begge to. At skilles er sikrest for os begge to.
Her, hvor vi er...
...lurer der dolke i hvert et smil.
Den nærmeste i blod er blodet nærmest.
Den dræberpil, der er skudt ud, har endnu ikke ramt.
Det er sikrest at vige fra sigtet.
Derfor til hest. Lad os uden høflig afsked tage af sted.
Her kommer tapre Macduff.
Hvordan står det til i verden nu?
Ved man, hvem der begik det frygtelige mord?
De, som Macbeth dræbte.
Pokker stå i det. Hvad fik de ud af det?
De blev betalt for det.
Malcolm og Donalbain, kongens to sønner, er stukket af.
Derfor falder mistanken på dem.
Så står kongemagten til at ende hos Macbeth?
Han er allerede udpeget og på vej til Dunsinane for at blive kronet.
Tager du til Dunsinane?
Nej, jeg tager hjem til Fife.
Nå...
Jeg tager dertil.
Held og lykke. Farvel.
Må de nye klæder være så lette som de gamle.
Den, der har en svag forstand Den, der har en svag forstand
Hej, hopla, i regn og i blæst
Må nøjes med sin skæbne Som bedst han kan
Men regnen, den regner hver eneste dag
Halvfjerds år kan jeg erindre...
...og i den tid har jeg set skrækkelige tider og besynderlige hændelser.
Men denne onde nat overgår alt, hvad jeg hidtil har erfaret.
Ak ja, du gamle.
Du ser jo nok himlen,
som er i oprør over menneskenes adfærd og med vrede ser på deres blodige skueplads. som er i oprør over menneskenes adfærd og med vrede ser på deres blodige skueplads.
Uret viser dag...
...men nattens mørke har slukket lampen.
Er natten stærkest, eller dukker dagen sig i skam,
idet mørket omsvøber jordens ansigt, når det levende lys burde kysse det?
Det strider mod naturen ganske som ugerningen.
I tirsdags svævede en falk stolt omkring,
da den blev sønderrevet og dræbt af en ugle.
Og Duncans heste, det er sært, men sandt,
prægtige, hurtige dyr
og de bedste heste, man kan tænke sig, blev vilde af natur,
brød ud af stalden, oprørske og ulydige,
som om de var i krig med mennesker.
Det siges, at de åd hinanden. Det siges, at de åd hinanden.
Du har det nu.
Konge, Cawdor...
...Glamis...
Alt det, som skæbnesøstrene lovede.
Men jeg frygter, at du vandt det ved urent spil.
Det blev dog sagt, at det ikke skulle blive i din slægt,
men at jeg skulle blive far til mange konger.
Hvis de talte sandt...
Og dig har deres ord jo kronet, Macbeth.
Hvorfor kan de, der talte sandt til dig,
ikke også være mine orakler og løfte mit håb?
Men tys. Ikke mere.
Her er æresgæsten.
Hvis han var glemt, blev der en stor tomhed i vor fest,
der helt mistede sin glans.
I aften holder vi en fest, og vi ønsker at se jer der. I aften holder vi en fest, og vi ønsker at se jer der.
Rider I i eftermiddag?
Ja, høje konge.
Vi ønsker at høre jeres mening,
som i dag har været både alvorlig og indbringende.
Men vi tager det i morgen.
Skal I ride langt?
Omtrent som fra nu af og til aftentid.
Går min hest ikke bedre, må jeg låne af den mørke nat en time eller to.
Gå ikke glip af festen.
Det lover jeg.
Vore blodbestænkte slægtninge har søgt tilflugt i England og Irland
og tilstår ikke deres grusomme faderdrab.
Det taler vi om i morgen, hvor vi holder råd om rigets anliggender.
Men nu til hest. Farvel, til vi ses i aften.
Tager du Fleance med?
Ja, herre konge.
Jeg ønsker jer et raskt og sikkert ridt.
Jeg betror jer til hestenes rygge.
Farvel.
Er de mænd her, jeg lod tilkalde?
Det er de, herre.
Var det ikke i går, vi talte sammen?
- Det var det. - Jo, Eders Højhed.
Har I så overvejet, hvad jeg sagde?
I skal vide, at det var Banquo, der førhen holdt jer nede,
selvom I havde mig uskyldigt mistænkt.
Det forklarede jeg jer, da sidst vi mødtes. Jeg viste jer,
hvordan man legede med jer og lagde snarer for jer, med hvilke midler,
og hvem der brugte dem, og alt andet,
der selv for en med en halv forstand og et forvirret sind beviste:
"Det var Banquos værk."
Det gjorde I os klart.
Ja, og jeg gik videre endnu til det, vort andet møde omhandler. Ja, og jeg gik videre endnu til det, vort andet møde omhandler.
Har tålmodighed så stor vægt i jeres sind, at I vil tillade dette?
Er I så...
...fromme, at I vil bede for denne mand og hele hans slægt,
hvis tunge hånd har bøjet jer mod graven og bragt jeres æt til tiggerstaven?
Vi er mænd, herre konge.
Teoretisk set er I mænd.
Hvis I har en særlig plads i manddommens rangorden, så lad mig det vide.
Så vil jeg betro jer et hverv,
som veludført udrydder jeres fjende.
Jeg, herre konge, er af verdens hårde stød og slag så forbitret,
at jeg vil gøre alt for at trodse verden.
Jeg ligeså.
Så træt af modgang, så forpint af skæbnen,
at jeg vil sætte mit liv på højkant for at bedre det eller miste det.
I ved jo, at Banquo var jeres fjende.
Det er sandt. Det er sandt.
Han er også min.
Og det så blodig fjendsk,
at hvert minut, han lever, er som en dolk, der presses mod mit hjerte!
Skønt jeg med magt kunne få ham fjernet som kongens vilje, så går det ikke an.
Derfor er det, jeg nu beder om jeres hjælp
og skjuler sagen for mængdens øjne af mange gode grunde.
Herre konge, vi vil gøre, hvad I befaler os.
Om så vort liv...
I stråler jo af mod.
Det skal ske i aften og et stykke fra borgen.
I forstår nok, at jeg skal være ren.
For at der ikke opstår knaster eller sjusk i arbejdet...
...skal hans søn, Fleance, dele den mørke times skæbne.
Vi har besluttet os, herre konge.
Gå nu bort.
Er Banquo rejst?
Ja, men han er tilbage i aften.
Hvad nu, min konge?
Hvorfor sidder du alene med sørgelige drømme som selskab?
Fuld af tanker, som burde være døde med den, de tænker på.
Det, der ikke kan ændres, bør man ikke gruble over. Sket er sket.
Vi har såret slangen, ikke dræbt den.
Den vokser sammen og bliver hel igen,
og vores sølle ondskab er atter i fare for dens gifttand.
Hellere måtte vi være blandt de døde, som vi for at få ro
har stedt til ro, end at ligge på sjælens pinebænk i evig dødsangst. har stedt til ro, end at ligge på sjælens pinebænk i evig dødsangst.
Duncan ligger i graven.
Han sover trygt efter at have overvundet livets feber.
Forræderiet er overstået. Hverken klinger eller gift
eller hjemligt oprør eller fremmede hære kan længere nå ham. Intet kan røre ham.
Min kære husbond, glat din pandes rynker.
Vær glad og lystig iblandt vore gæster i aften.
O, min sjæl er fuld af skorpioner, min kære.
Som du ved, er Banquo og hans Fleance stadig i live.
Der er i hans natur en kongehøjhed, som vækker frygt.
Han vover meget.
Hans heltemod forenes med en visdom, der får hans tapperhed til at handle sikkert.
Der er ingen anden, hvis væsen jeg så frygter.
Lad det nu fare.
Han irettesatte søstrene, da de gav mig kongenavnet
og bad dem tale til ham. og bad dem tale til ham.
Så hyldede de ham profetisk som stamfader til en kongerække.
På mit hoved satte de en ufrugtbar krone, i hånden gav de mig et vissent scepter,
som fremmed hånd snart skulle vriste fra mig,
når ingen sønner arver mig.
I så fald har jeg for Banquos børn min sjæl besudlet.
For dem har jeg den fromme Duncan myrdet.
Kun for dem har jeg fyldt min sjælefreds pokal med galde.
Min evige frelse har jeg solgt til menneskets ærkefjende,
så de kunne blive konger!
Banquos æt som konger!
Men naturen har ikke givet dem evigt liv.
Det er min trøst.
Man kan vel ramme dem. Vær du derfor glad.
Før flagermusen har endt sin ensomme flugt,
og før skarnbassen på Hekates befaling
har ringet natten ind med døsig summen,
skal der ske en skrækkelig dåd. skal der ske en skrækkelig dåd.
Hvad skal der ske?
Forbliv du uden skyld, min kære...
...til du kan prise det, der er sket.
Kom, sorte nat.
Giv den fromme dag et slør for øjet.
Og med blodig og usynlig hånd
sønderriv det gældsbrev, der får mig til at blegne.
Nu skumrer det.
Og kragen flyver hjem til skoven.
Nu skal dagens lyse børn sove,
mens nattens mørke hær går på rov.
Du undrer dig, men fald nu ned.
Efter onde handlinger følger mere ondskab med.
Hvem bad dig støde til os her?
Macbeth.
Vi må vel tro ham, når han kender vores ordrer
og ved, hvad vi skal gøre.
Så bliv hos os.
En fakkel. En fakkel!
Ræk mig faklen, knægt.
Der kommer regn i aften.
Lad det komme.
Fleance!
Flygt, Fleance! Flygt!
Vi fik kun ram på én. Sønnen flygtede. Vi fik kun ram på én. Sønnen flygtede.
Den bedste halvdel af arbejdet mangler.
Kom. Lad os melde, hvad der er gjort.
Hvad siger du til, at Macduff ikke møder på min befaling?
- Har du sendt bud? - Eders Majestæt.
Hver kender sin rang. Tag plads.
Alle ønskes hjerteligt velkommen.
Om lidt skåler vi med hele bordet.
- Du har blod i ansigtet. - I så fald er det Banquos.
Hellere på dit ansigt end i hans årer.
Er han færdig?
Hans hals er skåret over. Det klarede jeg.
Du er en mester i den kunst. Ligesom den, der gjorde det samme ved Fleance.
Hvis du også gjorde det, er du mageløs.
Høje konge...
Fleance slap væk.
Så ryster feberen mig atter. Nu var jeg ellers rask.
Men Banquo er på plads?
Ja, herre konge.
På plads i en grøft med 20 dybe sår i hovedet.
Selv det mindste var dødeligt.
Der ligger den voksne slange.
Den orm, der flygtede, vil med tiden avle gift,
om end den endnu ikke har tænder.
Gå nu.
Min konge, I sørger ikke for munterhed. Min konge, I sørger ikke for munterhed.
En sød påmindelse.
Gid appetit og sundhed må følges ad.
Velbekomme.
Tag plads, Eders Højhed.
Her sad nu alle rigets bedste mænd,
hvis blot Banquo var til stede.
Gid vi må klandre ham for forsinkelsen snarere end at ynke ham for et uheld.
Hans fravær gør hans ord til skamme.
Vil I ikke gøre os selskab ved bordet, Eders Højhed?
Der er en plads her.
Hvad er der i vejen?
Hvem af jer har gjort det her?
Hvad, herre konge?
Du kan ikke sige, jeg gjorde det.
Ryst ikke dine blodige lokker ad mig.
Rejs jer, mine herrer. Kongen er utilpas. Rejs jer, mine herrer. Kongen er utilpas.
Sid ned, ærede venner.
Han har haft de anfald siden barnsben. Bliv blot siddende.
Det går hurtigt over, og så er han sig selv igen.
Er du en mand?
Ja, og en modig mand,
der tør se på det, som ville skræmme Djævelen.
Det er det billede, som frygten maler.
Den dolk i luften, som du sagde viste vej til Duncan.
Så sandt som jeg står her, så jeg ham!
Skam dig.
Engang var det så, at når en mand fik hjernen knust, så var han død og borte!
Men nu står de op igen med 20 dødbringende stik i hovedet
og støder os fra vor trone!
Det er mere sælsomt end et sådant mord!
Forsvind! Vig bort!
Dine knogler er uden marv.
Dit blod er koldt!
Der er intet liv i dine øjne.
Væk, rædselsfulde skygge!
Væk med dig, uvirkelige blændværk! Væk med dig, uvirkelige blændværk!
Ja, nu...
...da du forsvandt...
...er jeg atter en mand.
Tænk ikke på mig, mine venner.
Jeg har en sælsom svaghed. Den betyder intet for dem, der kender mig.
Du har forstyrret glæden
og fordærvet det gode samvær med dit vanvid.
Kan noget sådant ske og drive over igen som sommerskyer,
uden at vi undres?
Du gør mig fremmed for mit eget væsen,
hvis du er i stand til at se det syn
og beholde kindernes røde skær, når mine er blege af frygt.
- Hvilket syn, høje konge? - Tal ikke til ham.
Det bliver bare værre. Spørgsmål ophidser ham.
Hermed godnat.
Tænk ikke på rang og rækkefølge. Gå blot straks.
Godnat med ønsket om snarlig bedring...
Mit venligste godnat til jer alle.
Det kræver blod.
Man siger...
...at blod kræver blod.
Man har hørt om sten, der bevæger sig. Træer, der taler.
Varsler og spådomme har ved hjælp af skader
og krager og råger afsløret selv den bedst skjulte drabsmand.
Hvad tid på natten er det?
Snart kappes den med morgengryet.
Hvad siger du til, at Macduff ikke møder på min befaling?
Har du sendt bud?
Jeg fik nys om det. Jeg sender bud. Jeg fik nys om det. Jeg sender bud.
I hvert af deres huse har jeg en tjener i mit sold.
I morgen opsøger jeg skæbnesøstrene. De skal fortælle mere.
Jeg står så dybt i denne strøm af blod,
at det intet ændrer, om jeg fortsætter eller vender om.
I mit hoved sære ting sig røre, som hånden, før de anes...
...rask må gøre.
Du mangler livets salt, søvn.
Ja, lad os sove.
Dette drømmeri er kun begynderfrygt, som skal læres væk.
I handling er vi som børn.
Det er tid.
I MORGEN
Min tommelfinger værker.
At ondt er nær, jeg mærker.
Hvad nu, I lumske sorte midnatshekse?
Hvad har I for?
En gerning uden navn.
Jeg maner jer ved det, I tror at vide. Hvordan I end ved det, så svar mig. Jeg maner jer ved det, I tror at vide. Hvordan I end ved det, så svar mig.
Om ødelæggelsen selv får lede, så svar mig på det, jeg spørger om.
Tal.
- Spørg. - Vi svarer.
Vil du helst høre det fra os eller fra vore herrer?
Kald dem frem. Lad mig se dem.
Rør nu, rør nu, pas vor gryde.
Lad det gnistre, lad det syde.
Rør nu, rør nu, pas vor gryde. Lad det gnistre, lad det syde.
Fingeren af det dræbte barn
født i grøften af et skarn.
Jødelever kommer straks,
gedegalde og kvist af taks. gedegalde og kvist af taks.
Under månens lys vi måtte slæbe tyrkernæse og tatarlæbe.
Blod fra flagermusen hed.
- Hæld det ned. - Hæld det ned.
Rundt om kedlen gå i rad.
Kast deri den heksemad.
Det blandes i vor heksegryde...
...så skal helvedssuppen syde.
Sig mig, dunkle magter...
Han ved, hvad i dig bor. Hør hans tale, men spar dit ord.
Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Tag dig i agt for Macduff.
Tag dig i agt for thanen af Fife.
Hvem du end er, tak for det gode råd.
Du ramte netop min bekymring. Et ord endnu...
Han lader sig ikke befale.
Her er en til. Mægtigere end den første.
Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Om så jeg havde tre ører, fyldte du dem.
Vær blodig, modig og uforsagt.
Le i trods ad menneskers magt.
Den mand er ej af kvinde fød, som volde kan, Macbeth, din død.
Så lev blot Macduff. Hvorfor skulle jeg frygte dig?
Og dog gør jeg min tryghed dobbelt tryg og kræver pant af skæbnen.
Du skal dø.
Så har jeg gjort den blege frygt til løgner og kan sove trygt trods torden.
Hvem er det, der stiger op som afkom af en konge
og om sit barnehoved bærer kronen, regentens smykke?
Lyt, men tal ikke til det.
Macbeth skal aldrig se sin banemand,
før Birnam-skoven går op mod Dunsinane til kamp mod ham.
Det vil aldrig ske.
Hvem kan drive skoven på vandring eller beordre træet at rive sin rod af jorde?
Alligevel er der én ting, mit hjerte hamrer efter.
Sig mig det, hvis I kan. Sig mig det, hvis I kan.
Skal Banquos slægt engang i riget herske?
Spørg nu ej mere.
Så I skæbnesøstrene?
- Nej, min konge. - Kom de ikke forbi jer?
Nej, min konge.
Må pesten ramme den luft, de rider på.
Og forbandet være alle, der tror på dem!
Jeg hørte galop af hestehove. Hvem kom her forbi?
Det var to eller tre, der kom med bud.
Macduff er flygtet til England. Macduff er flygtet til England.
- Flygtet til England? - Ja, min konge.
Tid, du foregreb min grumme dåd.
Fra denne stund
skal hjertets første tanke være håndens første handling.
For nu straks med dåd at krone tanken, som tænkt, så gjort.
Macduffs borg skal overrumples. Fife skal besættes.
Sværdets spids skal ramme hans hustru, hans børn
og hver en ulyksalig sjæl, som hører til hans slægt.
Lad tåber prale.
Før viljen kølnes, skal handling tale!
Men ikke flere syner!
Jeg siger blot, det gik mærkværdigt til.
Macbeth begræd den milde Duncan.
Da han jo var død.
Den tapre Banquo gik ud for sent.
Ham kan man sige, at Fleance dræbte, for Fleance flygtede.
Man bør ikke gå ud så sent. Macduff er nu i ugunst, hører jeg.
Ved du, hvor han holder til?
Malcolm, Duncans søn, som denne...
...tyran holder fra sin fødselsret,
er nu ved det engelske hof.
Macduff er draget dertil for at bede kongen om hjælp.
Den efterretning gjorde Macbeth så vred, at han nu bereder sig på krig.
Gid en hellig engel ville flyve til Englands hof
og gøre hans ærinde kendt, før han kommer,
så velsignelsen snart igen må ramme vores land, som lider...
...under en forbandet hånd. ...under en forbandet hånd.
Hvad fik ham til at flygte ud af landet?
- I må være tålmodig. - Det var han ikke.
Hans flugt var vanvid.
Ikke vore gerninger, men frygten gør os til forrædere.
I ved vel ikke, om det var hans klogskab eller hans frygt.
Klogskab!
At forlade sin hustru, sine børn, sit hjem og sine titler
et sted, man selv flygter fra?
Han elsker os ikke.
Han forbryder sig mod naturen.
Selv en gærdesmutte, den mindste af alle fugle,
forsvarer sine unger i reden mod uglen.
Kære slægtning, nu må I ikke tænke sådan.
Jeres mand er ædel, klog, besindig
og forstår sig på tidens tegn. og forstår sig på tidens tegn.
Jeg tør ikke sige mere.
Men det er onde tider,
når vi er forrædere uden selv at vide det,
når vi med angst lytter til rygter, uden at vide hvad vi frygter,
og når vi driver om på det oprørte hav på må og få.
Min lille slægtning.
Han har en far, og dog er han faderløs.
Min dreng, din far er død.
Hvad vil du nu gøre? Hvordan vil du leve?
Min far er ikke død, hvad du så end siger.
Jo, han er død. Hvor får du nu en far?
Nej, hvor får du nu en mand?
Jeg kan købe mig en snes på torvet.
Så køber du dem vel for at sælge dem igen.
Du taler, som du har forstand til, og dog er det forstandigt nok for dig. Du taler, som du har forstand til, og dog er det forstandigt nok for dig.
Var min far en forræder, mor?
Ja, det var han.
Hvad er en forræder?
Det er en, der sværger og bryder sin ed.
Er alle, der gør det, forrædere?
Enhver, der gør det, er en forræder og skal hænges.
Hvem skal hænge dem?
Det skal de ærlige folk.
Så er løgnerne og de, der bryder deres ed, godt dumme,
for dem er der rigelig af til at banke de ærlige folk og hænge dem.
- Min frue. - Hvor du dog vrøvler.
Guds fred, min frue!
Jeg er jer fremmed, men jeres høje rang kender jeg til.
Jeg tror, en fare hænger over jer.
Hvis I vil høre en fattig kvindes råd,
så bliv ikke her.
Flygt med jeres børn.
Hvorhen skal jeg flygte? Jeg har intet ondt gjort.
Dog er det sandt.
Jeg lever i en verden, hvor det at gøre ondt ofte prises,
mens det at gøre godt betragtes som et farligt vanvid.
Hvad nytter da en kvindes forsvar og at sige, at jeg intet ondt har gjort?
Hvor er jeres mand?
Jeg håber ikke et så gudsforladt sted, at folk som jer vil møde ham.
- Han er forræder. - Du lyver!
- Nej! - Din lille køter!
Nej, nej! Nej!
Nej!
Lad os søge hen til øde skygger
og der græde vor hjertes sorg ud. og der græde vor hjertes sorg ud.
Lad os hellere gribe fat om sværdet
og som tapre mænd gøre krav på vor krænkede fødselsret.
Hver morgen høres skrig fra nye enker,
gråd fra nye faderløse, og nye klagesange gjalder mod himlen,
så den giver genlyd, som følte den Skotlands sorg og jamrede med.
Hvad I siger, kan meget vel være sandt.
Tyrannen, hvis blotte navn ætser vore tunger, blev engang set som ærlig.
Hvem kommer der?
Min kære slægtning.
Velkommen.
Nu kan jeg kende ham. Gode Gud, tag alt det bort, som gør os fremmede.
Amen.
Er alt som før i Skotland?
Ak, arme land. Det vover næppe at kendes ved sig selv.
Vor moder kan det næppe mere kaldes. Snarere vor grav.
hvor ingen, bortset fra dem der intet ved, smiler en sjælden gang.
Hvor suk og jammer og skrig flænger luften, men aldrig ænses. Hvor suk og jammer og skrig flænger luften, men aldrig ænses.
Hvor fortvivlelse og sorg er blevet hverdagskost.
Hvad er den seneste tragedie?
En timegammel nyhed er forældet. Hvert minut bringer noget nyt.
Hvordan har min hustru det?
Godt.
Og alle mine børn?
Også godt.
Tyrannen har ikke forstyrret deres fred?
Nej. De havde fred og ro, da jeg forlod dem.
Vær ikke så nærig med dine ord. Hvorledes står det til?
Da jeg drog hertil med nyheder, som var tunge at bære,
gik der rygter om, at mange modige mænd var på færde.
Det er tid til hjælp.
Synet af jer i Skotland vil få mænd og sågar kvinder til at gribe våben
og kæmpe mod den bitre nød.
Så lad det trøste dem.
Vi er på vej.
Englands konge har lånt os Siward og ti tusind mand.
Så erfaren og dygtig en soldat som nogen i den kristne verden. Så erfaren og dygtig en soldat som nogen i den kristne verden.
Gid jeg kunne besvare den trøst tilsvarende.
Men jeg har ord, der burde skriges i ørkenens vind,
hvor intet øre fanger dem.
Hvad angår de? Den fælles sag?
Eller en sorg, der vedrører en enkelt mand?
Hver ærlig sjæl har del i denne sorg,
men hovedparten...
...tilfalder jer alene.
Er det min, så hold ikke igen. Lad mig straks høre den.
Lad ikke jeres ører for evigt foragte min tunge...
...som nu skal fremføre det værste budskab, de har hørt.
Jeg aner det.
Jeres borg blev overfaldet. Jeres hustru og børn myrdet på grusom vis.
At beskrive måden...
...vil kun være at føje jeres lig til bunken af de dræbte. ...vil kun være at føje jeres lig til bunken af de dræbte.
Nådige Fader.
Nej, mand.
Giv sorgen ord.
Når sorgen mælet mister, er hjertet så fuldt, at det brister.
Også mine børn?
Hustru, børn, tjenere. Alle, der var at finde.
- Og min hustru også dræbt? - Som jeg har sagt.
Find trøst.
Lad vores voldsomme hævn være den medicin,
der kurerer den store sorg.
Han har ingen børn!
Alle mine søde små?
Sagde I dem alle?
Åh, helvedesgrib. Dem alle?
Hele reden fuld og moderen med i ét fælt hug?
- Håndter det som en mand. - Det vil jeg gøre!
Men jeg må også føle det som en mand. Men jeg må også føle det som en mand.
Jeg kan ikke glemme, at der var noget til, som var min sjæl så dyrebart.
Så Himlen blot til uden at redde dem?
Syndige Macduff.
For din skyld faldt de. Jeg usle menneske. For mine synders skyld, ikke for deres,
ramte døden dem.
- Gud give dem fred. - Lad det være sværdets slibesten.
Vend sorgen til vrede. Lad ikke hjertet sløves, men opflammes.
Jeg kunne spille kvinde med øjnene og pralhals med munden.
Men, milde Himmel, gør du sagen kort.
Stil mig ansigt til ansigt med denne Skotlands djævel.
Så nær, at mit sværd kan nå ham.
Overlever han...
...må selv Himlen tilgive ham.
Hvornår gik hun sidst i søvne?
Siden Hans Majestæt drog i krig,
har jeg set hende stå ud af sengen, kaste sin natkjole om sig,
låse sit skab op, finde papir frem,
folde det, skrive på det, læse det,
derefter forsegle det og gå til sengs igen.
Alt dette, mens hun var i den dybeste søvn.
Foruden at hun går omkring i søvne og gør disse ting,
har I så hørt hende sige noget?
Ja, herre, men jeg vil ikke gentage det.
Hverken til jer eller andre.
Jeg har ingen vidner til at bekræfte mit udsagn.
Se, der kommer hun.
Ganske som hun plejer. Så sandt jeg lever, er hun i dyb søvn.
- Læg nu mærke til hende. Stil jer tæt ved. - I ser, hendes øjne er åbne.
Ja, men deres syn er tillukket.
Hvor har hun lyset fra?
Hun har altid lys hos sig. Det har hun befalet.
Hvad gør hun nu?
Se, hvor hun gnider sine hænder.
Jeg har set hende blive ved med det i et helt kvarter.
Der er stadig en plet.
Hør. Hun taler.
Bort, fordømte plet. Bort, siger jeg.
En... to.
Nu er det tid at gøre det.
Helvede er mørkt.
Føj, min herre, føj! Du er soldat og dog bange?
Hvad behøver vi at være bange for, når ingen kan stille os til regnskab?
Men hvem skulle have troet, at den gamle mand havde så meget blod i sig? Men hvem skulle have troet, at den gamle mand havde så meget blod i sig?
Thanen af Fife havde en hustru. Hvor er hun nu?
Hvad?
Ikke mere om det, herre. Ikke mere om det.
Jaså. I har set og hørt mere, end I burde.
Hun har sagt mere, end hun burde. Det er sikkert og vist.
Lugten af blod er der endnu.
Al Arabiens røgelse kan ikke tage lugten bort af denne lille hånd.
Så dybt hun sukker.
Hendes hjerte er svært tynget.
Denne sygdom går over min kunnen. Denne sygdom går over min kunnen.
Men jeg har kendt dem, der gik i søvne og dog døde fromt i deres senge.
Gud se i nåde til os.
Vask dine hænder. Tag din natkjole på.
Se ikke så bleg ud.
Jeg siger dig, Banquo er begravet. Han kan ikke rejse sig fra sin grav.
Der hviskes om forfærdelige ting.
Med unaturlig brøde følger unaturlig angst.
Det tyngede sind betror sine synder til den døve pude.
Hun har mere brug for præsten end lægen.
- Går hun nu til sengs? - Med det samme.
Det banker på porten. Kom!
Kom, kom. Giv mig din hånd.
Gjort gerning står ikke til at ændre.
Til sengs.
Hvad hedder skoven der?
Birnam-skoven.
Englands hær nærmer sig anført af Malcolm, hans slægtning Siward og tapre Macduff.
Hævntørsten brænder i dem alle.
- Hvad gør tyrannen? - Borgen Dunsinane har han befæstet.
Nogle siger, at han er gal. Andre mindre hadske kalder det bersærkergang.
Vist er det, at han ikke kan holde orden på sin sag.
Nu føler han, at snigmordene klæber ved hans hænder.
Hans undersåtter lystrer kun på befaling, ikke af hengivenhed.
Han mærker, hvor løst hans kongehøjhed hænger om ham,
som en kæmpes klæder om en tyvagtig dværg.
Djævelen brænde dig sort, du mælkeblege kryster!
Hvordan fik du det gåsefjæs?
- Der er ti tusind... - Gæs, din slyngel?
Soldater, herre. Soldater, herre.
Prik dit fjæs, og mal din angst rød, blegnæbbede knægt.
Hvad er det for soldater, fjols?
Til helvede med dig.
Kridtet på din kind smitter med frygt.
Hvad for soldater, vallefjæs?
Englands hær.
Forsvind så.
Seyton!
Jeg bliver syg om hjertet, når jeg ser... Seyton, siger jeg!
Det stød vil enten befæste min plads på tronen eller styrte mig straks.
Jeg har levet længe nok.
Min vej gennem livet går snart gennem det tørre, gule løv.
Det, som skulle ledsage mine gamle dage,
såsom hæder, hengivenhed, lydighed, flokke af venner, er der ej for mig.
Seyton, er der noget nyt?
Alt er bekræftet som berettet.
Jeg vil kæmpe, til kødet er hakket fra mine knogler.
- Hent min rustning. - Det er ikke tid.
Jeg tager den på. Send flere ryttere ud. Hæng enhver, der taler om frygt.
Giv mig min rustning!
Hvordan har patienten det?
Hun er ikke så syg,
men snarere plages hun af ustandselige syner, der nægter hende ro.
Giv hende lægemidler.
Kan du ikke helbrede sjælens feber,
luge sorgens dybe rod fra sindet,
udviske hjernens plagede skrift
og med en liflig glemsels modgift rense det tyngede bryst
for sygdommen, der trykker hjertet?
Det kan kun den syge helbrede selv.
Så kast din lægedom for hundene! Jeg vil ikke høre mere!
Seyton! Send soldaterne ud!
Jeg frygter ikke for min banemand,
før Birnam-skoven går op mod Dunsinane!
Lad nu hver soldat hugge sig en gren og bære den foran sig.
Skal ske.
Vi ved kun, at tyrannen selvsikkert endnu holder sig i Dunsinane
og agter der at modstå vor belejring.
Hans sidste håb. Hans sidste håb.
De, der tjener ham, gør det under tvang og har ikke hjertet med.
Hæng vore faner på den ydre mur!
Der råbes stadig: "De kommer!"
Vor borg er stærk og møder belejring med hånlig latter.
Lad dem kun ligge der, til sult og kulde fortærer dem!
Før an i den første træfning.
Tapre Macduff og jeg sørger for det, der ellers er aftalt.
Hvis i dag tyrannens hær vi nå, Hvis i dag tyrannens hær vi nå,
så lad ham sejre, hvis vi ham ej kan slå.
Lad nu krigen gå sin gang!
Denne vej!
Hvis ikke nogle af vore stod dem bi,
kunne vi have mødt dem dristigt, mand mod mand,
og jaget dem hjem igen.
Nu er vi nær nok.
Kast nu løvets skærm, og vis jer, som I er!
Lad alle vore trompeter gjalde
som dødsherolder, der til blodbad kalde!
Hvad er det for en larm?
Det er kvinders gråd, herre konge.
Jeg havde nær glemt smagen af frygt.
Engang greb iskold gysen mig, når jeg hørte natuglens skrig.
Håret på mit hoved rejste sig og vred sig, som om det levede.
Hvad græd de for?
Dronningen, herre konge, er død.
Hun skulle være død en anden gang.
Der var vel blevet tid til disse ord.
I morgen og i morgen og i morgen.
Tiden kryber så langsomt frem fra dag til dag
indtil det sidste blad i livets bog. indtil det sidste blad i livets bog.
Og det levede liv har kun lokket os nærmere gravens støv.
Ud, ud, du korte lys.
Livet er en skygge, der svæver hen...
...en stakkels skuespiller, der skaber sig på scenen
for så at blive glemt.
Et eventyr fortalt af en tåbe...
...fuldt af larm og bulder, som ingen mening har.
Herre konge, jeg skal melde, hvad jeg har set,
men jeg ved ikke hvordan.
Så tal.
Jeg kiggede mod Birnam, og med ét syntes jeg...
...at skoven gav sig til at gå.
Lad Eders vrede ramme mig, hvis det ikke er sandt.
På tre mils afstand kan man se den komme, den vandrende skov. På tre mils afstand kan man se den komme, den vandrende skov.
Hvis du lyver,
skal du hænge levende i det første træ, til sulten tager dig.
"Frygt ej, før Birnam-skoven går op mod Dunsinane."
Og nu er en skov på vej hertil.
Til våben, alle mand!
Hvis han har bragt os sand besked,
så nytter hverken tøven eller flugt hermed!
Ring med stormklokken!
Blæs, vind! Kom, dødens bulder!
Vi vil dog dø med brynjen om skulder.
Hvad er dit navn?
Det vil forfærde dig.
Nej.
Om så du bar det værste navn i det hede Helvede.
Jeg er Macbeth.
Djævelen selv kunne ikke nævne et navn, jeg afskyr mere end det.
Eller frygter.
Du lyver, skændige tyran.
Mit sværd afslører din løgn!
Du blev født af en kvinde.
Vend dig om, helvedeshund!
Dig alene har jeg af alle mænd undgået. Men gå igen.
Min sjæl er tynget af blod af din slægt allerede.
Jeg har ingen ord.
Min stemme er i mit sværd.
Sving du dit sværd mod hjelme, som stål bider på. Sving du dit sværd mod hjelme, som stål bider på.
Mit liv er skærmet af trolddom. Over det har ingen magt, som er født af en kvinde.
Så fortvivl.
Lad den ondskab, du tjente, sige dig:
Macduff blev før tiden skåret ud af sin moders liv.
Forbandet være den tunge, der fortæller dette.
- Jeg vil ikke kæmpe med dig. - Så overgiv dig, din kujon.
Jeg lader mig ikke fange for at kysse støvet for unge Malcolms fødder
og udsættes for pøblens hån.
Skønt Birnam-skoven kom til Dunsinane, og du mig møder,
som ikke af kvinde er født, så vover jeg det sidste.
Kom an, Macduff.
Forbandet være den, der først råber: "Nåde!"
Hil dig, Skotlands konge.
Hil dig, Skotlands konge!
BASERET PÅ SKUESPILLET AF WILLIAM SHAKESPEARE BASERET PÅ SKUESPILLET AF WILLIAM SHAKESPEARE
Tekster af: Eskil Hein Baseret på Edvard Lembckes oversættelse