מתי נשובה ניפגש שלושתנו,
האם בברק, סופה או גשם?
כשתסתיים המהומה.
לכשיוכרע הקרב תחילה בניצחון או מפלה.
אבל היכן?
בערבה.
שם את מקבת' נפגוש. שם את מקבת' נפגוש.
טוב הרע ורע כל טוב,
בערפל עכור נעוף.
הלל, ידיד אמיץ.
ספר למלך כיצד נראה הקרב כשפרשת.
נראה מבולבל.
כשני שחיינים שנצמדים יחד וזה את זה יטביעו.
מקדונוואלד האכזר...
אלת המזל חייכה אליו ממעל
כמו זונה בלב מורד.
אבל לשווא.
כי מקבת' אמיץ הלב... כה ראוי הוא לתואר הזה...
לעג לאלת המזל ובחרבו, שטופה בדם,
פילס לו דרך עד שניצב מול פני העבד. פילס לו דרך עד שניצב מול פני העבד.
את ידו לא לחץ ולא נפרד ממנו לשלום
אלא מיד שיסף אותו מן הטבור עד לסת
ואת ראשו תקע על החומה.
דודני האמיץ. אדם ראוי.
הצדק, בגבורה,
האיץ ברגלים הזריזים...
אבל שר צבא נורווגיה, בחרבות חדשות
ותגבורות חייל, חידש המתקפה.
ומפקדינו, מקבת' ובנקו, לא נבהלו?
כן.
כהבהל הסנונית את העיט והארנבת את האריה.
כפל-כפליים הכו הם באויב.
איני יודע עוד.
נפצעתי. עזרו נא.
אל מלך נצור.
מנין אתה בא, ראש-שבט נעלה?
מפייף, מלכי הרם.
דגלי נורווגיה נישאים שם ומשיבים צינה באנשינו. דגלי נורווגיה נישאים שם ומשיבים צינה באנשינו.
מלך נורווגיה, בחיל רב ולצידו זה הבוגד
ראש שבט קודור, החל קרב אדירים.
אזי מקבת' ובנקו, עטויי שריון,
קמו עליו להכניעו.
הניפו חרב אל מול חרב ואת חוצפתו הכריעו.
סוף דבר -
הניצחון, שלנו.
שמחה וגיל!
ראש שבט קודור לא יתעתע עוד באמוני.
- לא. - הכרז כי הוא חשוב כמת.
זאת אעשה.
ואת תוארו מקדם...
תן למקבת'.
היכן היית, אחות?
הרגתי חזירים.
ואת, אחות?
ראו מה יש לי כאן.
הראי, הראי!
בוהן של מלח אומלל, אך קרב לחוף, צלל!
תוף! קול תוף!
מקבת' מגיע.
אכן.
במסננת אפליג אחריו.
וכעכבר ללא זנב אטרח, והך, והך.
אייבש אותו עד בוש כמו קש. אייבש אותו עד בוש כמו קש.
גם באור וגם בליל...
השינה אותו תנטוש.
את יומו הוא יקלל.
שבועות שבעים שבעה
יצטמק, יחליד, יגווע.
כך יד ביד אחיות גורל...
בים, יבשת עד בכלל...
סובבות סוב-סוב וסוב.
שלוש לך ושלוש לי,
עוד שלוש, והנה תשע.
תשע!
שקט. הס.
הכישוף תפס.
יום מזוהם יפה כל-כך עדיין לא ראיתי.
מה המרחק לפורס?
מה אלו? הן כה צנומות וכה מסמורטטות
עד שאינן נראות תושבות האדמה אף שהן עומדות עליה.
יש בכן חיים? האם רשאי אדם לחקור אתכן?
דברו, אם תוכלו. מה אתן?
הלל למקבת'.
הלל לך, ראש שבט גלאמיס.
הלל למקבת'. הלל לך, ראש שבט קודור!
הלל למקבת',
שעתיד להיות מלך.
האם חזיון תעתועים הנכן או באמת כמו שאתן נראות? האם חזיון תעתועים הנכן או באמת כמו שאתן נראות?
אם יכולות אתן הבט אל תוך זרעי הזמן
ולחזות איזה גרעין יצמיח ואיזה לא,
דברו אליי. אינני מבקש את חסדכן גם לא את שנאתכן.
פחות מעט ממקבת', אבל גדול יותר.
לא מאושר מאוד, אך מאושר הרבה יותר.
אתה תוליד מלכים, אך לא תמלוך.
הלל לכם, מקבת' ובנקו!
בנקו ומקבת'.
הלל לכם.
חכו, דוברות תמהוניות. אמרו לי עוד.
ראש שבט גלאמיס אנוכי, אני יודע, אבל איך ראש שבט קודור?
ראש שבט קודור חי, ואיש אמיד הוא.
אין זה סביר שאמלוך.
מנין הידיעה המוזרה הזאת?
ומדוע עצרתן את דרכנו בשממה הזו כדי לברך אותנו בנבואות?
באדמה בועות יש כמו במים.
האם גם הן כאלו? לאן הן נעלמו?
מה שנראה קודם כגוף, נמס אל האוויר. כמו נשימה.
לו רק נשארו כאן.
האם בכלל היו פה הדמויות הללו?
אולי אכלנו מין שורש-רעל שמרעיל את המוח?
ילדיך יהיו מלכים.
אתה תמלוך.
וגם ראש שבט קודור. לא כך אמרו הן?
כך בפירוש, מילים ולחן. כך בפירוש, מילים ולחן.
"The Tragedy of Macbeth"
מי שם?
המלך קיבל ברוב שמחה את הבשורה אודות הצלחתך, מקבת'.
וכאשר קרא על גבורתך מול המורדים
תהה האם לך מגיע שבח או שמא לו.
נשלחנו למסור לך תודות בשם המלך אדוננו
ולהעתיר עליך את שבחיו, לא לשלם לך.
וכמקדמה על חשבון כבוד גדול עוד יותר
הוא הורה לי לקרוא לך "ראש שבט קודור".
על כן הלל לך, ראש שבט מהולל. על כן הלל לך, ראש שבט מהולל.
כי מהולל אתה.
מה? השד דובר אמת?
ראש שבט קודור חי. מדוע תלבישני אדרת לא לי?
ראש שבט קודור חי עדיין,
אך דין כבד רובץ עליו ואת חייו הוא יאבד
אם יתברר כי ברית כרת עם הנורווגים
או שסייע בסתר למורדים ויד נתן להם,
או עם שניהם פעל להחרבת ארצו. איני יודע.
בגידה רבתי שבה הודה, עם הוכחות,
חרצה את גורלו.
תודה על טרחתכם.
גלאמיס וראש שבט קודור...
התואר החשוב מכול עדיין צפוי. התואר החשוב מכול עדיין צפוי.
אינך שואף שילדיך יהיו מלכים?
מי שמינה אותי ראש שבט קודור הבטיח להם לא פחות.
באמונה בכך יש כדי להלהיבך לקראת מינוי
חשוב משל ראש שבט קודור.
אולם מוזר הוא:
תכופות מאוד, כדי למשוך אותנו אלי אסון
אומרים לנו כוחות האופל רק חלק מן האמת,
קונים את ליבנו בכנות כוזבת ואז בוגדים בנו באופן הנורא מכול.
הפיתוי העל-טבעי הזה נראה לא רע, אבל גם טוב אין בו.
אם רע הוא, מדוע העניק לי חזון להצלחה שתחילתו אמת?
אני ראש שבט קודור!
ואם טוב הוא, מדוע מתפתה אני לרעיון שעצם המחשבה עליו מסמר את שערי
ואת ליבי מקפיץ בין צלעותיי בפראות משתוללת?
סכנות הרגע מחווירות אל מול חזיונותיי המחרידים.
מחשבותיי, שהרצח בהן עדיין בגדר הדמיון הוא,
מטלטלות את יציבות האנוש שבי עד כדי כך
שהסברות מחניקות את תפקודי ואין דבר לבד ממה שאין.
אם הגורל גזר שאהיה מלך, ימליכני הגורל בלי שאנקוף אצבע.
יהיה אשר יהיה כרגע,
הזמן מרפא כל פגע.
"הן פגשו אותי ביום הניצחון
וגיליתי, באופן מוסמך בהחלט,
כי הידע שבידיהן רב מזה של בני-תמותה.
עודני משתוקק להוסיף ולשאול אותן
הן הפכו את עצמן לאוויר, נעלמו ונמוגו.
עודי עומד ומשתאה מול המראה הזה
הגיעו שליחי המלך ובירכוני בתואר 'ראש שבט קודור',
הוא התואר שבו קידמו אותי האחיות המוזרות ההן
וחזו את העתיד ואמרו: 'הלל למי שעתיד להיות מלך.' וחזו את העתיד ואמרו: 'הלל למי שעתיד להיות מלך.'
את זאת החלטתי למסור לך, שותפתי היקרה לגדולה,
כדי שתשמחי כהלכה
ותדעי איזו גדולה מובטחת לך.
גנזי זאת בליבך, ולהתראות."
ראש שבט גלאמיס אתה, וקודור,
ואף תהיה מה שהובטח לך.
אבל מאופייך אני חוששת.
הוא טבול מדי בטוב-לב אנושי מכדי להלום בכוח כשצריך.
אתה שואף להיות חזק,
ויש בך שאפתנות, אך לא הרוע שחייב להתלוות אליה.
אתה שואף להשיג את מבוקשך ביושר,
אינך מוכן ללכלך את הידיים, אך משתוקק לזכות.
בוא, חזור מהר,
ואשפוך את רוחי באוזניך,
ובכוח לשוני אצליף
בכל מה שעוצר אותך מלהגיע לכתר הזהב.
קודור כבר מת?
מלכי...
דיברתי עם אדם שראה אותו במותו,
והוא אומר כי הודה בבגידותיו,
הפציר בהוד מלכותך שימחל לו והביע חרטה מעומק לב.
דבר בחייו לא הלם אותו כמו האופן שבו נפרד מהם.
הוא מת כאדם ששינן את מותו היטב
והשליך את היקר לו ביותר ככלי אין חפץ בו. והשליך את היקר לו ביותר ככלי אין חפץ בו.
אין אמנות שמנחשת את מבנה הנפש על פי הפרצוף.
הוא היה ג'נטלמן. היה לי אמון מוחלט בו.
דודני הנעלה!
כפוי-טובה הייתי, והחטא הזה הכביד עליי מאוד.
לא נותר לי אלא לומר: אני חב לך יותר משאוכל לגמול לך אי-פעם.
השירות והנאמנות הם גמול כשלעצמם.
ברוך הבא.
אותך שתלתי, ואעשה ככל יכולתי שגם תצמח ותלבלב.
בנקו הטוב, ראוי אתה לא פחות
וגם ממך לא ייגרע דבר.
בוא ואחבק אותך אל ליבי.
אם אצמח שם, היבול לך הוא.
שמחתי שופעת, עולה על גדותיה
ומחפשת לה מסתור בנטפי עצב. ומחפשת לה מסתור בנטפי עצב.
בניי, קרובי משפחתי, ראשי שבטים
וכולכם הקרובים אליי,
גמרתי אומר להוריש הכתר לבני-בכורי, למלקולם...
ומהיום הוא ייקרא
נסיך קמברלנד.
לא יהיה זה כבוד ללא לוואי
כי יתלוו אליו אותות של יחס, ככוכבים הזוהרים על הראויים להם.
נצא לאינוורנס, ובריתנו תתחזק עוד יותר.
אני אשמש השליח,
לשמח את אשתי בדבר הגעתך. ובכן, הלכתי.
קודור הגדול שלי!
נצא אחריו, כי בדאגתו הוא אץ לקדם את פנינו.
אין קרוב ממנו.
"נסיך קמברלנד"...
על המדרגה הזו אמעד, או אדלג. על המדרגה הזו אמעד, או אדלג.
מכשול היא על דרכי.
הסתירו את אורכם, הכוכבים.
בל יאיר האור על מאוויי הכמוסים, הנתעבים.
המלך יגיע לכאן הלילה.
דיבור של מטורף. ואדונך אינו איתו?
אמת דיברתי, ברשותך. ראש השבט בדרכו לכאן.
אחד מחבריי הקדים אותו.
דאגי לו. בשורה גדולה הביא.
אפילו קרקורו של העורב צרוד
כאשר הוא מבשר את כניסתו של דאנקן לביתי.
בואו, רוחות הממונות על מזימות זדון,
החליפו את מיני,
מלאוני מכף-רגל ועד ראש באכזריות אין-קץ.
הסמיכו את דמי.
חסמו כל מעבר אל נקיפות מצפון חסמו כל מעבר אל נקיפות מצפון
או לחרטה שתערער החלטתי הנחושה
עד תיעשה ותבוצע.
בואו אל שדיי, שדי אישה,
ואת חלבי הפכו למיץ מרה אתם, שרי הרצח,
מכל מקום בו עמלים אתם לזרוע פגעי טבע.
בוא, לילה כבד, התעטף בעשן גיהנום סמיך
על מנת שסכיני החד לא יחזה בפצע שיפער
ומשמיים, מעבר לשמיכת החושך, לא יציץ מי לצעוק: "די! הרף!"
גלאמיס הגדול...
קודור הנעלה... קודור הנעלה...
ומעתה דגול גם משני אלה.
איגרותיך נשאו אותי מעבר להווה, שבו הכול פתוח,
ואני כבר חשה את העתיד לבוא.
יקירתי. אהובתי.
דאנקן יבוא לכאן הלילה.
מתי ילך מכאן?
מחר. זאת תוכניתו.
השמש לא תעלה על המחר הזה.
פניך, ראש שבט שלי, הם ספר שבו קוראים הכול דברים זרים ומוזרים.
כדי להערים על הזמן, לבש את פני הזמן.
הקרן רק חביבות בעין, ביד ובלשון.
הייה כפרח התמים, אבל צפע מתחת.
לזה שעומד לבוא יש לדאוג,
ובידיי תפקיד את מלאכת זה הלילה, ובידיי תפקיד את מלאכת זה הלילה,
שלכל ימינו ולילותינו בעתיד
יעניק לך שליטה אין-מצרים, גמורה, מוחלטת.
רק תישיר מבט. הכול בנחת.
פרצוף קודר מעיד מיד על פחד.
את כל היתר השאר נא בידי.
יפה היא ממוקמת, הטירה הזאת.
האוויר נעים ומלטף את חושיי המחודדים.
אורח-קיץ זה, הדרור חובב המקדשים,
אוהב לקנן פה, וזה אישור
שנשימת רקיע מדיפה כאן ניחוח חיזורים.
על כל כרכוב, זיז וכותרת
תולה העוף הזה ערסל ועריסה לגוזליו.
במקומות בהם הוא מקנן כדי להתרבות, ראיתי, האוויר צלול. במקומות בהם הוא מקנן כדי להתרבות, ראיתי, האוויר צלול.
הנה המארחת הנכבדת.
כל שירותנו, גם אם יוכפל וישולש,
דל ויחיד הוא מול שפעת הכיבודים
שהרעיף הוד מלכותך על ביתנו.
היכן ראש שבט קודור?
דלקנו בעקבותיו, ביקשנו להקדימו
אך הוא מיטיב לרכוב ואהבתו, עזה כדורבנותיו,
נשאה אותו הביתה לפנינו.
מארחתי היפה, האצילה, אורחך אני הלילה.
תני לי את ידך.
הובילי אותי אל מארחי.
אם בהיעשות המעשה ייתם העניין, כי-אז מוטב שייעשה מהר.
אם רק ישכיל הרצח לפעול כרשת-דייגים,
לגרוף אליו הכול ולהסתיים בהצלחה,
תהיה המהלומה הזאת ראשית ואחרית הכול,
ומכאן... ומכאן...
מחוף חולות הזמן, נדלג היישר לנצח.
אבל אצלנו, גם במקרים כאלה יש דין ידוע.
אם נלמד תורת דמים,
ישוב הלקח וירדוף את המורה.
מאזני הצדק השקולים
ייצקו את תוכן הגביע המורעל אל בין שפתינו אנו.
הוא נותן בי אמון כפול:
ראשית, אני קרוב משפחה וגם נתין שלו,
שני טיעונים כבדים נגד המעשה;
שנית, כמארחו
עליי לנעול דלתו בפני רוצחו ולא להחזיק את הסכין בכף ידי.
נוסף על כך: דאנקן שולט בנועם,
נקי וצח בתפקידו הרם,
וטוהר מידותיו ידבר בעדו כמו מלאכים תוקעים בחצוצרות
אל מול העוול הנורא של חיסולו.
והחמלה, כעולל עירום בן-יומו רוכב בסערה
או ככרוב שמיים רכוב על גב רצי-אוויר עיוורים,
תנשוף ת'פשע המחריד לעין הכול עדי דמעות יטביעו את הרוח. תנשוף ת'פשע המחריד לעין הכול עדי דמעות יטביעו את הרוח.
אין לי שוט לדרבן בו את זממי...
מלבד שאפתנות גורפת שמזנקת בפראות עד כדי ריסוק.
נו? מה חדש?
כמעט אכל.
האם שאל עליי?
היה לך ספק?
לא נמשיך לדבר בזה.
באחרונה קידם אותי,
ואף קניתי לי בקרב רבים שם טוב
שעליי להתהדר בו במלוא זוהרו,
לא לבטלו כל-כך מהר.
האם שתויה הייתה התקווה הזו כשהתעטפת בה?
האם נרדמה אחר-כך?
האם התעוררה לפתע והיא חיוורת וירקרקה מפחד מעצם הרעיון?
עכשיו אני יודעת מה שווה אהבתך.
ירא אתה לפעול באומץ כמו בתשוקתך? ירא אתה לפעול באומץ כמו בתשוקתך?
האם תוותר על הדבר אשר חמדת יותר מכול,
וכמוג-לב בעיני עצמך תחיה
ותעדיף "איני מעז" על פני "זאת אעשה!" כמו החתול שבמשל?
אנא ממך, שתקי.
העזתי לעשות כל מה שראוי לגבר. מי שמעז יותר לא אנושי הוא.
אם כך, איזו חיה רעה אותך הניעה לגלות לי את זממך?
כאשר העזת לגלות לי, היית גבר.
ואם תעז לעשות מה שאמרת תהיה גבר שבעתיים.
אני הינקתי,
ואני יודעת עד מה רכה האהבה אל התינוק שמשדי יונק.
אך עוד הוא מחייך אליי,
את פטמתי הייתי מבין שפתיו תולשת ואת מוחו הייתי מרסקת
אילו נשבעתי כמו שאתה נשבעת למעשה הזה.
ואם ניכשל?
ניכשל.
אם תאזור את מלוא אומץ ליבך, לא ניכשל.
כשדאנקן יירדם,
כצפוי לאחר היום הזה והמסע, כצפוי לאחר היום הזה והמסע,
עם שני משרתיו ארים כוס יין ואטשטש אותם עד כדי כך
שזיכרונם, סוהר המוח, יתנדף כעשן
ובינתם תימוג.
וכאשר יישנו, שתויים כלוט,
מה ייבצר מאיתנו לעשות לדאנקן הזנוח?
מה לא נוכל לגולל על משרתיו ספוגי היין
אשר יישאו עוון הריגתו?
הביאי לעולם בנים-גברים בלבד.
החומר הנחוש ממנו את קרוצה יברא זכרים בלבד.
האם לא ייראה, כאשר נכתים בדם
את שני הישנים האלה אחר שנשתמש בפגיונותיהם,
כי הם עשו זאת?
מי יעז לערער על כך?
ואנו על מותו נבכה ואף נזעק מרה.
אני נחוש.
אדרוך כל נים שבגופי לקראת המטלה הנוראה.
נלך, ונעטה הכול במעטה נלבב. נלך, ונעטה הכול במעטה נלבב.
פנים כוזבים יסתירו לב שכולו כזב.
הירח שקע. לא שמעתי את צלצול האורלוגין.
הוא ישקע בחצות.
אז כנראה כבר מאוחר יותר, אדוני.
קח את חרבי.
משטר של צנע בשמיים,
כל הנרות כובו.
ראשי כבד עליי כגוש עופרת ובכל-זאת איני יכול להירדם.
שמי חסד, סלקו ממני את המחשבות הארורות
שמציפות אדם טרם שנתו.
- תן לי את חרבי. מי שם? - ידיד.
עוד לא שכבת לישון, אדוני? המלך כבר במיטתו.
הוא נהנה מאוד הערב
ושלח למשרתיך שפע תשרים.
מאחר שהגיע במפתיע, קבלת הפנים לא הייתה מושלמת.
לולא כן, היה נדיב יותר.
הכול טוב.
הלילה חלמתי על שלוש האחיות המוזרות.
לך הן הציגו שמץ של אמת.
איני חושב עליהן.
אך אם נמצא לנו שעה נוחה
נוכל לדון בעניין הזה,
אם תקדיש לי את הזמן.
בהחלט. כרצונך.
עד אז, ליל מנוחה.
תודה, אדוני. גם לך.
לך, אמור לגבירתך:
כאשר תכין לי את כוסי עליה להכות בפעמון.
האם פגיון הוא זה שאני רואה מולי
והניצב כלפי ידי?
בוא...
ואוחז בך.
לא הצלחתי לאחוז, אבל אני רואה אותך!
מה, חיזיון קטלני, אי-אפשר לחוש אותך אלא לראותך בלבד?
ושמא רק דמוי פגיון אתה, תעתוע,
יציר דמיון קודח?
אני רואה אותך עדיין...
מוחשי כמו זה אשר שלפתי.
אתה מוביל אותי אל המקום שאליו הייתי אמור ללכת
ואל הכלי שבו הייתי משתמש.
נדמה לי כי עיניי בוגדות בי...
ואולי טובות הן מכל יתר חושיי.
אני רואה אותך עדיין,
ועל הלהב והניצב כתמי דם שלא היו שם קודם.
לא, אין פה דבר.
אירוע הדמים הוא שצר את צורתך כאן לעיניי.
את, אדמה בטוחה ויציבה, אל תשמעי קול צעדיי באשר יפנו,
פן יגלו אבני המדרכת את מקומי.
אלך, ואעשה.
הפעמון קורא לי.
אל תקשיב, דאנקן, לפעמון הגדול. הוא יזמן אותך לעדן...
או לשאול.
שמע!
הס. הס.
זה הינשוף צווח,
פעמונר המוות, וה"לילה טוב" שלו זעם מאוד.
הגיעה שעתו.
מה ששיכר אותם נסך בי עוז.
מה שהמס אותם הצית בי אש.
הדלתות פתוחות,
והשומרים, בטנם גדושה, מלעיגים על תפקידם בנחירות.
אמן.
תיבלתי את כוסותיהם בסם
עד כי המוות והבריאה יריבו ביניהם
האם חיים הם או מתים.
אבוי!
אני חוששת פן הקיצו ולא נעשה דבר.
אם רק ניסינו ולא עשינו, אויה לנו.
תקשיב!
הכנתי את פגיונותיהם. לא ייתכן שלא יראה אותם! הכנתי את פגיונותיהם. לא ייתכן שלא יראה אותם!
בעלי...
עשיתי את המעשה.
לא שמעת רעש?
- מתי? - כרגע.
- כשירדתי? - כן.
תקשיב!
זה מחזה אומלל.
שטות היא לומר "זה מחזה אומלל."
אחד מהם צחק מתוך שנתו,
וחברו זעק: "רצח!" וכך העירו זה את זה.
עמדתי שם, הקשבתי,
אך הם אמרו תפילה וחזרו לישון.
היו שם שניים.
האחד קרא: "יברך האל!"
והאחר אמר: "אמן,"
כאשר ראו אותי ואת ידי תליין האלו.
שמעתי את הפחד ולא יכולתי להשיב "אמן" על "יברך האל".
אל תתעמק בזה כל-כך.
אבל מדוע לא יכולתי להגות "אמן"?
כל-כך זקוק הייתי לברכה, וה"אמן" נתקע לי בגרון.
אסור להרהר כך בדברים האלה
פן תיטרף עלינו דעתנו. פן תיטרף עלינו דעתנו.
נדמה היה לי ששמעתי קול צועק: "חדל שינה!
"מקבת' רצח את השינה!"
את שנת הישרים,
שינה שמטליאה אריג פרום של דאגות,
המוות של כל יום-חיים, אמבט למכאובים של עבודה קשה,
מרפא למוח הסובל, נתיב הטבע מספר שתיים,
- המזון העיקרי במשתה החיים. - למה כוונתך?
וכל אותה העת המשיך הקול לזעוק: "חדל שינה!
"גלאמיס רצח את השינה וקודור לא יישן עוד."
"מקבת' לא יישן עוד."
מי היה זה שזעק כך?
די, די, אישי הנעלה, אל תתיש את כוחך
בהזיות מטורפות כאלו.
לך, קח מעט מים ורחץ את העדות המזוהמת מידיך.
מדוע הבאת את הפגיונות מהמקום ההוא?
עליהם להישאר שם! קח אותם ומשח את השומרים הישנים בדם.
לא אחזור לשם. אני פוחד לחשוב מה זאת עשיתי.
לא אעז לשוב ולהביט.
נמושה אתה.
תן את הפגיונות! תן את הפגיונות!
הישנים והמתים אך כתמונות הם.
רק עין הילד פוחדת מציור השד.
אמשח את פני שני השומרים בדם למען ייראה כי אשמתם היא.
צבע ידיי כשל ידיך, אך אם ליבי היה חיוור כמו שלך, הייתי מתביישת.
מה הדפיקות האלו?
מה זה קורה לי שכל רשרוש מקפיץ אותי?
של מי הידיים האלו? הא! הן מנקרות את עיניי!
גם הים הגדול לא ישטוף את כל הדם הזה מעל ידיי.
לא. היד הזאת תצבע אוקיינוסים בארגמן
וכל מה שירוק, יאדים.
להיות מודע למעשיי... מוטב היה לולא הכרתי את עצמי.
עוד תעיר את דאנקן עם הדפיקות האלו! עוד תעיר את דאנקן עם הדפיקות האלו!
הלוואי ויכולת.
חת'כת דפיקות אלו!
אפילו השוער של הגיהנום
מסובב את המפתח פחות.
טוק-טוק!
מי שם, בשם בעל-זבוב?
הנה... הנה איכר שתלה את עצמו בצפותו שפע יבול.
כיוונת את השעה, כאן תתייגע כהוגן.
דפוק-פוק!
הנה רמאי אשר ידע להרשיע שתי כפות מאזניים זו נגד זו,
אך לא הצליח לגנוב לו דרך לגן-עדן.
בוא, היכנס, גונב הדעת.
טוק-טוק. מי שם?
הנה חייט אנגלי שהגיע לכאן על שגנב זוג מכנסיים צרפתיים.
היכנס, חייט. כאן תוכל לטגן את המגהץ שלך.
דפוק-פוק! אף רגע שקט.
אין זה הגיהנום. קר פה מדי.
אני מפסיק להיות שוער של השדים. מיד, מיד!
אנא, חוס על השוער.
איחרת לשכב לישון שקמת רק עכשיו?
באמונה, אדוני, חגגנו עד קריאת-הגבר השנייה
והמשקה, אדוני, חזק הוא בלעורר שלושה דברים.
- אילו שלושה דברים? - אף סמוק, שינה ושתן.
את החשק, אדוני, הוא מלבה ומכבה.
מדליק את התשוקה, אבל מפסיק את הביצוע.
על כן אפשר לומר שרוב משקה מתמרן את התשוקה כאותו גונב-דעת:
מעורר אותה, ומזמבר אותה. מדליק אותה, ומכבה.
מפתה אותו ומרפה אותו, מעמיד אותו ועובר לנוח! מפתה אותו ומרפה אותו, מעמיד אותו ועובר לנוח!
בקיצור, משכיב אותו לישון ואחר-כך מסתלק.
נראה לי שהמשקה השכיב אותך כהוגן אמש.
בוקר טוב לכם.
המלך התעורר, ראש שבט נכבד?
עדיין לא.
הוא הורה לי להתייצב אצלו מוקדם. כמעט איחרתי.
אקח אותך אליו.
המלך נוסע מכאן היום?
כן. כך החליט.
היה לילה פרוע.
במקום שבו שכבנו התעופפו ארובות
ומסביב, כמו שאומרים, נשמע קול נהי. ומסביב, כמו שאומרים, נשמע קול נהי.
צווחות מוזרות של מוות ונבואות קודרות וזעקות אימה,
ותהפוכות נוראות נולדו.
וציפור החושך...
- הוד מלכותך? - צווחה כל הלילה.
יש אומרים שהאדמה קדחה ורעדה.
לילה סוער היה.
אימה! אימה! אימה!
דבר ששום לשון או לב לא יידעו לקרוא לו בשם.
- מה קרה? - התוהו יצר תהפוכה שאין שנייה לה.
רצח, חילול הקודש, פרץ למשכן האל
וגזל משם את לב-חייו של המקדש!
את הוד מלכותו, כוונתך?
לכו לחדר והחריבו עיניכם בגורגונה חדשה.
אל תשאלו אותי דברים. הביטו, ודברו בעצמכם.
קומו! הקיצו! השמיעו אזעקה!
רצח ובגידה!
קומו כמו מקבר וכרוחות-רפאים הביטו בזוועה! קומו כמו מקבר וכרוחות-רפאים הביטו בזוועה!
בנקו ודונלביין! מלקולם! עורו!
הקיצו! עורו! הביטו בתמונת יום הדין!
מלקולם! בנקו!
אילו צנחתי מת שעה אחת טרם קרה כל זה...
אפשר היה לומר שחיי היו מבורכים.
כי מרגע זה ואילך
אין טעם בחיי אנוש. הכול הבל.
מה הדבר
שבגללו תרועת בלהות כזו העירה את הישנים בבית?
- בא קץ לכבוד וחסד! - דבר! דבר!
אזל יין החיים,
רק משקעו נותר עוד בגביע.
בנקו! בנקו.
אדוננו, הוד מלכותו, נרצח!
אויה! אבוי!
- מה, בביתנו? - נורא מדי בכל מקום שהוא.
- למי קרה דבר? - לך, ועוד אינך יודע.
נסתם המעיין, הראש, מקור דמך נסתם. נסתם המעיין, הראש, מקור דמך נסתם.
מוצא דמך איננו עוד.
אביך...
נרצח.
בידי מי?
נראה שמשרתיו עשו זאת.
ידיהם ופניהם היו מגואלים בדם.
בכל-זאת, מצפוני נוקפני על שהרגתי אותם בחמת-זעם.
מדוע?
מי יכול להיות נבון, נדהם,
מתון וזועם, נאמן ושקול בעת ובעונה אחת ברגע שכזה?
אף לא איש.
אהבתי, עזה מכול, פרצה את סכר הבינה.
דאנקן שכב שם לעיניי
ועורו הכסוף שזור פסי זהב של דם.
פצעיו הפעורים נראו כמו פרצה קוראת לאיתני הטבע: הרס!
והרוצחים היו שם, ספוגים בצבע מעלליהם והרוצחים היו שם, ספוגים בצבע מעלליהם
ופגיונותיהם הנתעבים טבולים בדם.
וכי מי יכול, אם לב אוהב פועם בו
ואומץ בליבו, להתאפק ולא לתת ביטוי לאהבה הזו?
טפלו בגבירה.
הבה נכסה את מערומינו, שהצינה קשה להם,
ונתכנס יחד
לדון במעש הדמים הזה ולחקור את סיבותיו.
מדוע נחריש
כאשר זכותנו להיות ראשי המדברים?
נלך.
- דמעותינו עדיין לא רתחו. - לא נחבור אליהם.
למעמידי-פנים קל להפגין צער כוזב.
- אני יוצא לאנגליה. - אני, לאירלנד.
אם נפריד בין גורלותינו נהיה בטוחים כפליים. אם נפריד בין גורלותינו נהיה בטוחים כפליים.
כאן, במקום הזה...
חיוכים צופנים פגיונות.
קרוב בדם קרוב יותר הוא לדמים.
החץ הרצחני נורה אבל עוד לא פגע.
הדרך הבטוחה תהיה להימנע מלהיות למטרה.
לכן, אל הסוסים! בלי גינוני פרידה מיותרים.
הנה מקדאף הטוב.
מה נשמע בעולם, אדוני?
האם יודעים כבר מי ביצע את המעשה הנפשע מכול?
אלה שמקבת' הרג.
ארור היום! איזו טובה יכלה לצמוח להם מזה?
הסיתו אותם.
מלקולם ודונלביין,
שני בניו של המלך, חמקו וברחו.
החשד נח עכשיו עליהם.
אם כך נראה שהמלוכה תיפול לידי מקבת'?
זה כבר הוחלט, והוא יצא לדנסינן להכתרה.
אתה יוצא לדנסינן?
לא, דודני. פניי הביתה, לפייף.
ובכן...
אני יוצא לשם.
הלוואי שתראה שם דברים טובים. שלום לך.
הלוואי ייטב הבגד החדש מן הישן.
"מי שרק שכל מועט בקודקודו "מי שרק שכל מועט בקודקודו
עם היי-הו ורוח וגשם ממרום
נגזר עליו להשלים עם גורלו
כי הגשם יורד בכל יום ויום."
שבעים שנים אני זוכר היטב.
במהלך הזמן הזה ראיתי
שעות אימים ודברים מוזרים.
אך לעומת לילה מחריד כזה, הכול זוטות.
סבא טוב...
הבט וראה, שמיים
מקדירים פניהם מול מעשי אדם והבמה שלו, שטופה בדם. מקדירים פניהם מול מעשי אדם והבמה שלו, שטופה בדם.
על פי האורלוגין עדיין יום,
אבל השמש מתקדרת באפלה של לילה.
האם שלטון הלילה הגמור הוא או חרפת היום,
שחשכה עוטפת כך את פני הארץ
שאמורה להיות מנושקת באור-שמש?
אכן, שלא כדרך הטבע הוא, בדיוק כמו המעשה שנעשה.
ביום שלישי האחרון המריא לו בז במלוא הודו,
אז עט עליו ינשוף-עכברים, הרג אותו.
וסוסיו של דאנקן, מוזר אבל עובדה היא,
יפים ומהירים,
פאר מינם, השתוללו,
פרצו מן האורווה, המרו כל צייתנות
כאילו מלחמה הכריזו על בני האדם.
אומרים כי זה את זה אכלו. אומרים כי זה את זה אכלו.
הכול שלך עכשיו:
מלך, קודור,
גלאמיס...
הכול. כל מה שהבטיחו הנשים המוזרות.
וחוששני ששיחקת משחק מזוהם מאוד כדי להשיג זאת.
אך הן אמרו שלא יהיו לך צאצאים
וכי אני אהיה אב ומוצא למלכים רבים.
אם אמת דיברו -
הן גם עליך, מקבת', אור דבריהן זרח -
מדוע, בכוח הדברים שהתקיימו בך,
לא יהיו הן נביאות גם לי, לטעת בי תקווה?
אך הס. לא אוסיף.
הנה אורח הכבוד שלנו.
אילו שכחנו להזמין אותו, היה בולט בהיעדרו מן המשתה
וכל הדר היה ניטל ממנו.
הלילה אערוך משתה, אדוני, ואצפה לך שם. הלילה אערוך משתה, אדוני, ואצפה לך שם.
אתה יוצא לרכוב אחרי הצהריים?
כן, אדוני הטוב.
לולא כן שואל הייתי בעצתך
אשר תמיד טובה הייתה, בכינוס המועצה היום.
מילא, נדחה זאת למחר.
תרכב רחוק?
ככל שאוכל מרגע זה ועד לסעודה, אדוני.
אם ישתהה הסוס,
אשאל שעה או שתיים מחשכת הערב.
אל תחמיץ את המשתה.
אגיע, אדוני.
נודע לי כי דודניי הרוצחים מצאו מסתור באנגליה ובאירלנד
ואינם מודים ברצח-אב המתועב.
אבל על כך מחר,
כאשר נדון יחד בענייני המדינה.
חוש אל סוסך. שלום, ונתראה בערב.
פליאנס ירכב איתך?
כן, אדוני.
יהיו סוסיכם מהירים ובטוחים.
אני מפקיד אתכם בידם.
שלום.
האנשים שהזמנתי נמצאים כאן?
כן, מעלתך.
אתמול דיברנו, לא?
- דיברנו. - כן, הוד מעלתך.
ובכן? שקלתם את דבריי?
זכרו, בנקו היה זה
ששלל מכם את המגיע לכם,
ולא אני התם, כפי שחשבתם.
הסברתי לכם זאת בשיחתנו האחרונה הסבר היטב,
כיצד הונו אתכם, כיצד רימו, מה היו הכלים
שבהם השתמשו, וכל אותם דברים
שגם חסר-דעה ומטורף יבין:
"בנקו עשה זאת."
הבהרת לנו.
הבהרתי, ועוד הוספתי, וזו עילת פגישתנו השנייה כעת. הבהרתי, ועוד הוספתי, וזו עילת פגישתנו השנייה כעת.
האם עד כדי כך יש בכם אורך-רוח לספוג כל זאת בשקט?
האם כאלה...
צדיקים אתם שתתפללו למען האיש הטוב הזה ולמען בניו,
שידם הקשה הכריעה ורוששה אתכם לנצח?
גברים אנו, מלכי.
כן, ברשומות אתם גברים.
אם יש לכם מקום כבוד ברשימה של הגברים ולא בתחתיתה, אמרו זאת,
ובידיכם אפקיד את המשימה
שביצועה יסלק את אויבכם מהתמונה.
אותי, הוד מלכותך,
הרתיחו המהלומות של החיים כל-כך
שאהיה מוכן ומזומן לפגוע בעולם כולו.
אני, כנ"ל.
עייפתי מרוב אסונות ותהפוכות גורל,
ואת חיי אני מוכן למסור כדי לשפר, או להיפטר.
שניכם יודעים כי בנקו היה אויב לכם.
כן, הוד מעלתך. כן, הוד מעלתך.
וגם אויבי הוא.
איבת-דמים כזו בינינו,
שכל רגע של חייו מהפך את בני-מעיי!
אף שיכולתי לסלקו מעל עיניי באבחה אחת
ולא להצטער לרגע - אסור לי.
על כן פניתי אליכם את עזרתכם לשאול,
ואת כל זה אסתיר מעין הכול, וסיבותיי עמי.
נמלא כל פקודה, מלכי.
אף שחיינו...
נשמותיכם זורחות באור גדול.
על הדבר להתבצע עוד הלילה, במרחק-מה מן הארמון.
זכרו, שלא ידבק בי שמץ של חשד.
ויחד איתו, כדי שלא יישארו קצוות פרומים,
יחלוק גם בנו, פליאנס, את גורלה של השעה האפלה הזאת.
גמרנו אומר, אדוני.
חשבו, ואז תחליטו.
בנקו יצא?
כן, גברתי, אך הוא ישוב בערב.
מה הדבר, אלופי?
מדוע תתבודד
ותתענה בדמיונות עוגמה,
במחשבות שטוב להן למות יחד עם אלה שעליהם נסבו?
דבר שאין לו תקנה, אין טעם לעסוק בו.
מה שנעשה, נעשה.
את הנחש פצענו, אך הוא עדיין חי.
פצעיו יגלידו. הוא יחזור לעצמו.
זדוננו העלוב עדיין הוא בטווח סכנת ניביו הארסיים.
מוטב להיות בין המתים אשר אותם, למען שלוותי,
שילחתי למנוחת עולם, ולא להיות מזון לעינויי הנפש שטורפים את נשמתי. שילחתי למנוחת עולם, ולא להיות מזון לעינויי הנפש שטורפים את נשמתי.
דאנקן מת ונקבר.
אחרי קדחת החיים הוא נם עתה בנחת.
הבוגדנות עשתה את כל הרע שביכולתה: לא חרב ולא רעל,
לא ריב מבית או צבא מחוץ, דבר כבר לא יפגע בו.
די, די, אישי הטוב. החלק קמטי הזעף והדאגה.
הייה עליז ומתרונן בין האורחים שלך הערב.
מוחי רוחש נחילים של עקרבים, אשתי היקרה.
יודעת את שבנקו ובנו, פליאנס, עדיין בחיים.
הדרת-מלכות לו, וממנה יש להתיירא.
עז-נפש ונועז הוא.
ואף נוסף על אומץ-לב
יש בו תבונה שמדריכה לבטח את תעוזתו.
איני חושש מפני איש מלבדו.
הנח לזה.
הוא נזף באחיות ההן כאשר כינו אותי "מלך" בראשונה
ודרש מהן שידברו גם אליו. ודרש מהן שידברו גם אליו.
ואז, כמו נביאות, הן היללוהו וחזו שיהיה אב לשושלת של מלכים.
על ראשי הניחו כתר נטול כל פרי
ובידי נתנו שרביט של סרק,
שייתלש בידי בן של זר
כי לי לא יהיה יורש.
אם כך, הרי בעבור בניו של בנקו הרעלתי את נפשי.
למענם רצחתי את דאנקן האציל.
בעבורם השבתתי מעצמי כל שלוות-נפש
ואת לוז-חיי מסרתי לאויב
כדי לעשות אותם מלכים!
יוצאי חלציו של בנקו, מלכים!
אבל הטבע לא טבע בהם חותם של נצח.
יש נחמה עוד.
הם פגיעים. לכן, שמחי ועלזי.
קודם שיפתח העטלף במעופו המקוטע,
קודם שתקרא לילית לחיפושית המשוריינת,
המנומנמת-מזמזמת, לצלצל בפעמון הלילה המפהק,
ייעשה פה מעשה נורא. ייעשה פה מעשה נורא.
מה המעשה?
מוטב שלא תדעי, אפרוחית שלי,
ואז תריעי לו.
בוא, לילה עיוור,
כסה את רוך עיניו של יום רחום
ובידך שטופת הדם, הלא-נראית
בטל, קרע לגזרים את הנבואה הנוראה שהחווירה את פניי.
האור מסמיך,
העורב מגביה עוף אל לב היער.
יצורים טובים של אור-יום מרכינים ראש, נרדמים,
ויצורי הלילה השחורים יוצאים לחפש טרף.
את משתאה לשמע מילותיי, אך אל לך לדבר.
מה שהוחל ברוע, ברשע יתגבר.
מי הורה לך להצטרף אלינו?
מקבת'.
אין סיבה לפקפק בו, הגדיר לנו את המשימה
ואמר מה עלינו לעשות, ובפרוטרוט.
טוב. הישאר איתנו.
אור. אור!
האר לנו, ילד.
הלילה יירד גשם.
שיפציץ!
פליאנס!
רוץ, פליאנס! ברח!
רק אחד נפל. הבן נמלט. רק אחד נפל. הבן נמלט.
הפסדנו מחצית העסק, והמשובחת בו.
הבה נלך ונספר מה שעשינו.
מה תאמרי על כך שמקדאף סירב לבוא?
- שלחת לקרוא לו, אלופי? - הוד מלכותך!
אתם יודעים את הסדר. שבו לכם.
התיישבו לפי הסדר, ראשון עד אחרון, ברוכים הבאים!
מיד אבוא לשתות איתכם.
- פניך מכוסים בדם. - דמו של בנקו, כנראה.
מוטב על פניך מאשר בעורקיו פנימה.
האם חוסל?
צווארו שוסף, מלכי. אני עשיתי זאת.
אלוף המשספים אתה.
מי שעשה כך גם לפליאנס, כל הכבוד לו.
אם אתה עשית זאת, אין כמוך.
מלכי הנעלה...
פליאנס נמלט.
הנה, ההתקף חוזר. לולא זה הייתה בריאותי מושלמת.
לגבי בנקו, זה בטוח?
כן, מעלתך.
הוא בטוח שוכב בתעלה, עם עשרים חורים בראש.
גם הקטן בהם, מוות בו.
הקץ לצפע המגודל.
לתולע שנמלט יש טבע שעם הזמן יוליד ארס,
אבל ניבים אין לו בינתיים.
הסתלקו.
אישי, מלכי, אינך חביב אל האורחים. אישי, מלכי, אינך חביב אל האורחים.
זוהי מזכירתי החמודה.
מה אאחל לכם? תיאבון בריא, עיכול בריא...
והצלחה בשניהם!
שב נא, הוד רוממותך.
כל נכבדי הארץ היו יושבים עכשיו איתנו כאן
אילו נכח גם בנקו האציל,
ואעדיף לנזוף בו על חוסר הנימוס מלרחם עליו בשל פגע שקרה לו.
היעדרו, אדוני, מפריך את הבטחתו.
הואל נא, הוד רוממותך, לכבדנו בחברתך.
שמרנו לך מקום כאן.
מה קרה, הוד מלכותך?
מי מכם עשה זאת?
את מה, אדוני הנעלה?
הרי לא תטען שאני עשיתי זאת!
אל תנפנף מולי בתלתליך המגואלים בדם!
רבותיי, קומו נא. הוד מלכותו אינו חש בטוב. רבותיי, קומו נא. הוד מלכותו אינו חש בטוב.
שבו, ידידיי הנכבדים.
כך קורה לאישי תכופות, עוד מנעוריו.
שבו נא.
זהו התקף חולף. הוא יתאושש מיד.
גבר אתה?
כן, ואף אמיץ
ומעז להביט במה שלמראהו גם השטן היה נחרד.
פחדיך הם שציירו את התמונה הזאת.
כמו הפגיון המרחף שהובילך אל דאנקן, לדבריך.
ראיתי אותו, כשם שאת רואה אותי עכשיו.
בוש לך!
היו ימים שבהם, כאשר נשפך המוח,
מת האיש, סוף לסיפור!
היום הם שבים וקמים, ועם עשרים חורים בגולגולתם
הם הודפים אותנו מכיסאנו!
זר ומוזר הדבר, עוד יותר מרצח!
עוף לי מהעיניים!
עצמותיך ריקות!
דמך קר!
אין שמץ של תבונה בעיניך הלטושות!
הסתלק, צל זוועות!
הלאה מכאן, בדיחה גרועה! הלאה מכאן, בדיחה גרועה!
מה...
הוא הסתלק...
אני שוב גבר.
אל תשתאו, רעיי הנכבדים.
יש לי נגע מוזר, לא-כלום לגבי מי שמכירני.
השבתת את השמחה,
האירוע העליז הופר בהתפרצות לא נעימה.
הייתכנו דברים כאלה אף יחלפו ממעל כמו ענן בקיץ
בלי שנשתאה עד כלות?
את עושה אותי זר לעצמי, אפילו במצבי.
איך מסוגלת את להביט במראות שכאלה
וגם לשמור על סומק לחייך עת לחיי-שלי חוורו מפחד?
- אילו מראות, מלכי? - אנא, אף מילה.
מצבו מחמיר. שאלות רק ירגיזו אותו.
לכו נא. לילה טוב.
התעלמו מסדר היציאה ולכו מיד.
- לילה טוב. - איחולי החלמה להוד מלכותו.
ליל מנוחה לכולכם!
כאן נדרש דם.
אומרים...
"דם תחת דם."
כי אבנים זעו ועצים דיברו.
בעלי-אוב חשפו את הקשרים הנסתרים בין העורב,
הלילית והתנשמת לאיש-דמים טמיר ונעלם.
מה שעת הלילה?
במריבה עם הבוקר, מי מהם ינצח.
מה תאמרי על זאת? מקדאף סירב להזמנה שלי.
שלחת לקרוא לו, אדוני?
שמעתי במקרה. אבל אשלח. שמעתי במקרה. אבל אשלח.
בביתו של כל אחד מהם יש לי שכיר בין המשרתים.
מחר אלך שוב אל שלוש האחיות. הן יאמרו לי עוד.
רגליי מבוססות בדם עמוק כל-כך
שאם אעצור, לחזור יהיה קשה מלהמשיך.
ראשי רוחש רעיונות רבים ומוזרים
ויש לפעול, למהר ולבצע.
אין פנאי לשקול.
חסר אתה את התרופה לכול: שינה.
בואי. נשכב לישון.
ההזיות... כל זה כה זר לי זר, עליי להתרגל אל מה שעוד אחסר.
עדיין צעירים אנו במעשה.
הגיעה השעה.
- מחר -
אגודליי מדגדגים, כמעט כואב...
משהו רע פה מתקרב.
היי אתן, סחבות שחורות של שעת חצות,
מה אתן עושות שם?
מעשה שאין לו שם.
אני משביע אתכן,
באומנותכן שאיני יודע היכן למדתן: ענו לי.
גם אם יבואו שאול ואבדון, השיבו על שאלותיי.
דבר!
- שאל. - ונשיב.
אמור אם תעדיף לשמוע זאת מפינו או מפי אדונינו.
קראו להם. אני רוצה לראות אותם.
כפל, כפל, שחור ספחת,
אש בוערת וקדרה רותחת.
כפל, כפל, שחור ספחת, אש בוערת וקדרה רותחת.
כפל, כפל, שחור ספחת, אש בוערת וקדרה רותחת...
אצבע של תינוק קטנטן
שנחנק בלידתו.
כבד של יהודי כופר,
מרה של תיש וכל מיני אחר. מרה של תיש וכל מיני אחר.
בעיגול לבנה כסוף חוטם של טורקי וטטארי שרוף.
דם של עטלפים.
- שימי את זה כאן. - שימי את זה כאן.
בקדרה פה מתבשלים
השיירים המורעלים.
כשף של צרה צוררת
מתבשל פה, לא אחרת.
אמור לי, כוח לא-נודע...
הוא יודע מחשבות. שמע דבריו אבל תשקוט.
מקבת'. מקבת'. מקבת'.
הישמר מפני מקדאף.
הישמר מפני ראש שבט פייף.
הייה אשר תהיה, תודה על האזהרה.
בפחדיי קלעת בול. רק עוד מילה אחת...
עליו לא מצווים!
הנה עוד אחד, רב-און מן הראשון.
מקבת'. מקבת'. מקבת'. מקבת'. מקבת'. מקבת'.
גם אילו שלוש אוזניים לי לא אשמע די.
הייה אכזר, נועז ונחוש.
לעג לכוח האנוש,
כי שום ילוד-אישה אינו יכול לפגוע במקבת'.
אם כך, מקדאף, תחיה. אין צורך שאפחד ממך.
אבל ליתר ביטחון אקח ערבות מהגורל.
אתה תמות.
למען אוכל לומר לפחד חיוור הלב: "שיקרת,"
ולישון על אף הרעמים.
מיהו זה ששם עולה כצאצא מלכים
ולראשו רך-השנים עונד חותם שלטון?
הקשב, אבל אל תדבר אליו.
מקבת' לא ינוצח
עד יער בירנם הגדול יצעד נגדו אל הגבעה של דנסינן.
זה לא יקרה.
מי יכול לגייס יער ולצוות על עץ שיעקור את שורשיו הנעוצים באדמה?
אך ליבי משתוקק לדעת עוד דבר אחד.
אמור לי, אם יכול אתה לראות דברים: אמור לי, אם יכול אתה לראות דברים:
האם יקום אי-פעם זרע של בנקו וימשול בממלכה הזאת?
אל תוסיף לשאול.
אל תבקש לדעת עוד.
האם ראית את האחיות המוזרות?
- לא, אדוני. - הן לא עברו בדרך לידך?
בפירוש לא, מלכי.
מעופפות הן באוויר מורעל!
תבוא קללה על כל מי שנותן בהן אמון!
שמעתי דהרה של סוס. מי בא שם?
שניים או שלושה, אדון, שמביאים לך חדשות:
מקדאף ברח לאנגליה. מקדאף ברח לאנגליה.
- ברח לאנגליה? - כן, מלכי הטוב.
הזמן, איכה הקדמת את מעלליי הנוראים.
מרגע זה ואילך,
ביכורי ליבי יהיו גם ביכורי ידיי.
אכתיר מחשבותיי במעשים - הבזק של מחשבה, והמעשה מיד!
על טירת מקדאף אפשוט בהפתעה, אכבוש את פייף,
אמית בחרב את אשתו, את ילדיו
ואת כל מי שאיתרע מזלו להיות טוען לכתר!
אינני כסיל שמתרברב פה סתם.
אפעל מהר, בעודני חם!
חסל סדר הזיות!
מה אומר... דברים מוזרים קרו.
מקבת' חמל על דאנקן הנעלה,
אחרי מותו.
בנקו האמיץ שוטט בחוץ בשעה מאוחרת מדי.
אולי פליאנס הרג אותו, כי הוא נמלט.
לא בריא להסתובב בחוץ מאוחר בנשף. שמעתי שמקדאף חי בקלון.
יודע אתה היכן הוא מסתתר?
מלקולם, בנו של דאנקן, שממנו...
העריץ מבקש לשלול את זכותו מלידה,
שוהה בחצרו של מלך אנגליה.
מקדאף פנה לשם כדי לבקש את עזרת המלך.
הידיעה הרתיחה את מקבת' עד כדי כך שעכשיו הוא מתכונן לאיזו מלחמה.
יעוף מלאך קדוש לחצר מלך אנגליה
וימסור את הידיעה,
ומשם אולי תבוא הישועה לארצנו המתייסרת...
תחת יד אכזרת. תחת יד אכזרת.
מה הוא עולל שהיה עליו לברוח מהארץ?
- סבלנות, גברתי. - לו לא הייתה!
טירוף היה לברוח כך!
הפחד, לא המעשים, הוא שהופך אותנו לבוגדים.
אינך יכולה לדעת אם פעל מתבונה או מפחד.
תבונה?
לנטוש אשתו וילדיו, אחוזתו וכל אשר לו
במקום ממנו הוא עצמו ברח?
הוא לא אוהב אותנו.
אין בו רגש.
גם הגדרון, זעיר העופות,
יילחם בתנשמת כדי להגן על אפרוחיו.
דודניתי היקרה, הירגעי נא.
בעלך אדם אציל, חכם, שקול
ומכיר היטב את תהפוכות הזמן. ומכיר היטב את תהפוכות הזמן.
איני מעז להוסיף דברים.
אבל אכזריים הם הימים
שבהם לבוגדים היינו ולא נדע זאת,
מאמינים לכל שמועה בלי דעת למה,
צפים על פני גלים רוגשים הלוך ושוב, אנה ואנה.
אחיין יפה שלי.
יש לו אבא, ובכל-זאת הוא יתום.
אביך מת.
מה תעשה עכשיו? איך תחיה?
אבי לא מת ולא משנה מה את אומרת.
כן, הוא מת.
היכן תמצא לך אבא?
היכן את תמצאי לך בעל?
אני יכולה לקנות בשוק עשרים כאלה.
תקני אותם כדי למכור?
אתה מדבר במלוא פיקחותך, והאמת, די פיקח אתה לגילך. אתה מדבר במלוא פיקחותך, והאמת, די פיקח אתה לגילך.
אמא, אבא באמת היה בוגד?
כן. זה מה שהוא היה.
מה זה בוגד?
מישהו שנשבע ומשקר.
כל אלה שעושים כך הם בוגדים?
כל מי שעושה כך הוא בוגד ויש לתלות אותו.
מי תולה אותם?
האנשים הישרים.
אם כך, השקרנים והנשבעים הם טיפשים,
כי יש די שקרנים ונשבעים כדי לתלות את האנשים הישרים.
גבירתי...
תבורכי, גבירה נאווה.
אינך מכירה אותי, אך את מעמדך אני יודעת.
יש לי חשד שאיזו סכנה הולכת וקרבה אלייך.
שמעי בעצת משרתת פשוטה:
שאיש לא ימצא אותך כאן.
ברחי מפה עם ילדייך.
לברוח? לאן? שום רע לא עשיתי.
- נזכרתי... -
הריני חיה בעולם שבו, לא אחת, זוכה הפשע בשבחים,
ואילו המעשה הטוב נחשב שטות מסוכנת.
אזי, אויה לי, מדוע אתגונן לשווא בתירוצי נשים
לומר שלא פשעתי פשע?
היכן בעלך?
הלוואי שאין הוא במקום טמא כזה שלאנשים כמוך מותר לבוא בו.
- הוא בוגד. - אתה משקר!
- לא! - מה אמרת, ביצה סרוחה?
לא, לא, לא! לא!
לא! לא! לא!
הבה נמצא לנו פינה שקטה, נידחת,
ושם נריק את דמעותינו. ושם נריק את דמעותינו.
עדיף נחזיק חרב דמים
ונעמוד מעל גופת מולדתנו כגברים טובים.
מדי בוקר מתייפחות אלמנות טריות,
עוד יתומים בוכים, עוד יגונות סוטרים על פני שמיים
והכאב מהדהד כמו מזדהה עם סקוטלנד,
זועק איתה בכאב.
אולי נכון מה שאמרת.
העריץ הזה, שעצם אזכור שמו פוצע את פינו,
נחשב פעם אדם ישר.
מי זה מגיע?
זה דודני אציל הנפש.
ברוך הבא.
עכשיו זיהיתי.
לו יסלק האל הטוב מהר מה שהופך אותנו לזרים.
אמן, אדוני.
סקוטלנד עדיין במקומה?
אבוי, ארצנו האומללה.
כמעט פוחדת להביט בפני עצמה.
אין היא אמנו עוד אלא קברנו,
שבו מחייך רק מי שלא יודע כלום;
שבו מהדהדות צרחות, גניחות ואנחות ואיש אינו שועה להן; שבו מהדהדות צרחות, גניחות ואנחות ואיש אינו שועה להן;
שבו יום-יום שורר יגון קודר.
קרה אסון חדש?
אם בן שעה הוא, יושתק המספר.
כל דקה מולידה אסון חדש.
מה שלום אשתי?
שלומה טוב.
וכל ילדיי?
גם שלומם טוב.
הרודן לא הטריד את מנוחתם?
לא. הם היו בטוב כשנפרדתי מעליהם.
אל תקמץ בדיבורים. מה קורה?
בבואי לכאן למסור את הבשורות
שכה כבדו עליי,
פשטו שמועות על כך שבחורים טובים רבים יוצאים למרד.
עכשיו העת לתת עזרה.
נוכחותך בסקוטלנד תרבה חיילים ותשלח נשים להילחם,
לפשוט מעליהן את יגונן.
הם יכולים להתנחם.
אנחנו בדרכנו אליהם.
מלך אנגליה הנדיב נתן לנו את סיוורד ועשרת אלפים גברים.
אין לוחם מנוסה וטוב ממנו בעולם הנוצרי כולו. אין לוחם מנוסה וטוב ממנו בעולם הנוצרי כולו.
ולוואי יכולתי להשיב לנחמה הזו בנחמה דומה.
אך לי מילים בפי שיש לזעוק בלב המדבר
כדי שאוזן אדם לא תשמע אותן.
באיזה עניין?
משהו שנוגע לכלל?
או בעניין פרטי, כאב אישי כזה?
אין לב כן וישר שלא יחוש שותף ליגון הזה,
אם כי בעיקרו...
נוגע הוא לך בלבד.
אם הוא נוגע לי, אל תסתיר ממני. דבר. מהר.
שאוזניך לא יתעבו את לשוני לעד,
כי היא עומדת להלום בהן בצליל הכי כבד שהן שמעו אי-פעם.
אני כבר מנחש.
בהפתעה פשטו על טירתך, ואת אשתך וילדיך טבחו כמו פראים.
אם אתאר לך כיצד...
לערימה הזו של השחיטה יהא עליי להוסיף גם את מותך. לערימה הזו של השחיטה יהא עליי להוסיף גם את מותך.
רחמי שמיים!
מה, איש?
בטא את צערך בקול.
יגון ללא מילים להיאמר ילחש על לב קרוע עד שיישבר.
גם ילדיי?
אשתך, הילדים, המשרתים, כל מי שהם מצאו.
- גם את אשתי הרגו? - כמו שאמרתי.
אבל התנחם.
בנקמתנו הגדולה נמצא מרפא
לצער המצמית הזה.
לו אין ילדים!
כל היפים שלי?
כולם, אמרת?
עיט בן תופת! כולם?
כל אפרוחיי המתוקים ואימם, בביתם, בהתנפלות אחת?
- התמודד כמו גבר. - אתמודד!
אבל אני חייב גם להרגיש זאת כמו גבר, אבל אני חייב גם להרגיש זאת כמו גבר,
לזכור שהם היו היקרים לי מכול.
וממרום ראו כל זאת ולא נחלצו לעזרתם?
מקדאף, אדם חוטא,
בגללך הם נרצחו.
לא על חטא שלהם אלא על חטא שלי
טבחו אותם. נטלו את נשמתם.
- ינוחו בשלום על משכבם. - השחז בזה את חרבך.
הפוך את אבלך לזעם. אל תקהה את ליבך, הרתח אותו.
ידעתי להקסים אישה בעיניי ולהתרברב בלשוני.
אולם, שמיים, אנא בטלו כל פסק-זמן.
עמתו אותי עם זה השד מסקוטלנד,
עין מול עין, בטווח חרבי.
אם יינצל...
שאלוהים ימחל גם לו.
מתי הסתובבה באחרונה?
אחרי שהוד מלכותו יצא לשדה הקרב
ראיתיה קמה ממיטתה, זורקת עליה את החלוק שלה,
פותחת את הארון, מוציאה דף נייר,
מקפלת אותו, כותבת עליו, קוראת מה שכתבה,
אחר-כך מטביעה את החותם ושבה למיטה.
וכל זאת, תוך שינה עמוקה.
האם במהלך הפעילות הזו מתוך שינה,
מלבד ההליכה ועוד פעילויות,
שמעת אותה אומרת משהו?
על זה, אדוני, אינני מוכנה לחזור,
לא באוזניך ולא בשום אוזן אחרת,
אלא אם כן יהיה לי עד שיאשר מה שאמרתי.
הנה. היא באה.
כך היא נראית תמיד, ואני מוכנה להישבע שהיא ישנה עמוק.
- בחן אותה. תתקרב אליה. - את רואה שעיניה פקוחות.
כן, אבל חוש הראייה שלה רדום.
מנין לה הנר הזה?
תמיד יש נר לידה. כך היא ציוותה.
מה היא עושה עכשיו?
הביטי, היא משפשפת את ידיה.
ראיתי אותה עושה זאת רבע-שעה ברציפות.
בכל-זאת נשאר כתם!
הקשיבי. היא מדברת.
הימחק, כתם ארור. הימחק, אמרתי!
אחת... שתיים.
טוב, הגיעה השעה לעשות זאת.
בתופת, אפלת צלמוות.
הלא תבוש, אישי! בוש והיכלם! חייל אתה, ופוחד?
מה יש לפחוד פן מישהו יודע, כשאין מי שיעז לתלות בנו את האשמה?
ומי חלם שלזקן היה כל-כך הרבה דם בגופו? ומי חלם שלזקן היה כל-כך הרבה דם בגופו?
לראש שבט פייף הייתה אישה. היכן היא עכשיו?
מה?
די, אישי. מספיק עם כל זה.
צאי מכאן. צאי. שמעת מה שאסור היה לך לשמוע.
היא אמרה מה שאסור היה לה לומר, אני בטוחה.
עדיין ריח דם...
כל בשמי ערב לא ימתיקו את היד הקטנה הזאת.
איזו אנחה!
ליבה כבד עליה עד מאוד.
המחלה הזאת מעבר לתחום ההתמחות שלי. המחלה הזאת מעבר לתחום ההתמחות שלי.
אבל הכרתי אנשים שהילכו מתוך שינה
ומתו מות-צדיקים במיטתם.
אלי! ימחל האל לכולנו.
רחץ את ידיך ולבש את כתונת הלילה.
אל תהיה חיוור כל-כך.
אני אומרת לך שוב: בנקו מת. הוא מקברו כבר לא יקום.
לחישות רעות מתרוצצות.
דברים זרים לטבע מולידים צרות זרות לטבע.
מוחות חולים פולטים סודותיהם לכריות חירשות.
אין היא זקוקה לרופא אלא לכומר.
- היא תלך עכשיו למיטתה? - ישר למיטה.
מישהו דופק בשער. בוא! בוא!
בוא. בוא. תן לי את ידך.
את הנעשה אין להשיב.
למיטה.
לישון.
מהו היער שלפנינו?
זה יער בירנם.
הכוח האנגלי קרוב, בפיקודם של מלקולם,
דודו סיוורד ומקדאף הטוב.
אש נקמות בוערת בקרבם.
מה עושה העריץ?
הוא מבצר את דנסינן.
יש אומרים שדעתו נטרפה עליו.
אחרים, שמתעבים אותו פחות, קוראים לזה רתחת-גבורה.
מה שבטוח, הוא איבד כל שליטה בעצמו ובתחום שלטונו.
עכשיו הוא חש איך נדבקות רציחות הסתר אל ידיו.
פקודיו עושים הכול מפחד, לא מאהבה.
כעת הוא חש עד כמה תוארו גדול עליו,
כמו גלימה ענקית על גב גנב ננס.
ישחיר אותך השד, שוטה, פרצוף-שמנת!
מנין הפרצוף-אווז הזה?
- יש עשרת אלפים... - אווזים, חלאה?
חיילים, אדוני. חיילים, אדוני.
לך צבוט פניך ועל חיוורונך מרח סומק, נער מבוהל.
איזה חיילים, אוויל?
מוות על נשמתך.
לחייך החיוורות מפיצות פחד!
איזה חיילים, פרצוף-גבינה?
הכוח האנגלי, ברשותך.
סלק את פרצופך מכאן!
סייטון!
קרביי נהפכים בי כשאני רואה... סייטון, אמרתי!
הקרב הזה יבטיח לי שלטון לעד, או שיפיל אותי מעל הכס.
חייתי די.
נתיב חיי מתחיל לקמול. עלה מצהיב בסתיו.
והדברים שאמורים להתלוות אל הזיקנה -
כבוד, אהבה, ציות ושפע ידידים -
אין טעם לייחל להם.
יש עוד חדש, סייטון?
יש אישור לכל מה שדווח, מלכי.
אלחם עד שבשרי ייפרד מעל עצמותיי!
- תן לי את השריון! - עדיין אין צורך.
אחגור אותו. שלחו עוד סוסים,
תורו את השטח ואת מי שמדבר על פחד, תלו.
תן לי את השריון!
מה שלום החולה שלך, דוקטור?
היא לא ממש חולה, מלכי,
אלא מוטרדת היא בהזיות שמדירות שינה מעיניה.
רפא אותה מהן.
אינך יכול לרפא מוח חולה,
לתלוש מהזיכרון צער שהשתרש,
למחוק טרדות שנחרתו במוח
ובסם מתוק כלשהו, שמבטיח שכחה,
לטהר את החזה מלחץ מסוכן שמכביד על הלב?
את זאת צריכה המטופלת לעשות בעצמה.
השלך את הרפואה לכלבים! אני מצפצף עליה!
סייטון! שלח!
ממוות לא אפחד ואעמוד הכן,
עד יער בירנם יבוא לדנסינן!
יכרות לו כל חייל ענף גדול ויישאנו לפניו.
כך ייעשה!
ככל הידוע לנו, העריץ הבטוח בעצמו נמצא בדנסינן
והוא מוכן לקראת מצור שלנו.
זו תקוותו העיקרית. זו תקוותו העיקרית.
את כל חייליו גייס הוא בכפייה,
וליבם לא עמם.
תלו את דגלינו על החומות החיצונות!
עדיין צועקים שם "הם באים!"
עוצמת הטירה הזאת תשים ללעג כל מצור.
יישבו להם כאן עד הקדחת והרעב יאכלו אותם!
הובל את ההסתערות הראשונה!
מקדאף ואנוכי נעשה את כל היתר.
ואם נפגוש הלילה את צבא הרודן האכזר ואם נפגוש הלילה את צבא הרודן האכזר
ולא נילחם בחירוף-נפש, הלוואי נובס בגמר.
נצא למלחמה!
לכאן! לכאן!
לולא היו מתוגברים בחיילים שאמורים היו להיות שלי
הייתי כבר יוצא מולם, זקן אל מול זקן,
ומסיג אותם בחזרה הביתה.
עכשיו מספיק קרוב!
השליכו מסך הענפים והעלים והתגלו לעיניהם כמי שהנכם!
תקעו בכל החצוצרות!
תקעו בהם בכל עוזם,
בשופרות האלה של מיתה ודם!
מה הרעש הזה?
זעקות נשים הן, מעלתך.
כמעט שכחתי טעמו של פחד.
פעם, מכבר,
קופא הייתי למשמע צווחה בלילה.
שערי היה סומר לשמע סיפורי אימים
ומתנועע כאילו חי.
על מה הייתה הזעקה?
המלכה מתה, אדוני.
הייתה צריכה למות אחר-כך.
בשורה כזאת, יש לה מועד.
מחר, ועוד מחר, ועוד מחר
זוחלים אט-אט, מיום ליום
ועד להברה האחרונה בספר העתים. ועד להברה האחרונה בספר העתים.
כל האתמולים שלנו רק האירו לטיפשים הדרך אל מותם.
דעך, דעך, נר קצר-ימים.
חיינו הם רק צל חולף,
שחקן עלוב שמקפץ ומתאמץ על הבמה שעה אחת
ולא נודע עוד.
רק מעשייה הם מפיו של רפה-שכל,
גיבוב של רוח וצלצולים נטול כל משמעות.
מלך רב-חסד! אני צריך למסור מה שראיתי,
אבל איני יודע איך.
אמור זאת, אדוני.
עמדתי פה במשמרתי, לעבר בירנם צפיתי, והנה,
נדמה היה לי שהיער... נע!
כלה בי חמתך אם אין זה כך.
רואים אותו גם ממרחק שלושה מילין. זה יער בתנועה! רואים אותו גם ממרחק שלושה מילין. זה יער בתנועה!
אם שיקרת,
נתלה אותך על עץ קרוב עד תצטמק שם מרעב!
"אל פחד, עד שיער בירנם יבוא לדנסינן"...
עתה צועד היער אל דנסינן.
לנשק! לנשק והחוצה!
אם אכן יופיע מה שהוא סיפר,
אין טעם לברוח, אין טעם להישאר!
צלצלו בפעמוני האזעקה!
סערו, רוחות! בוא, אבדון!
אם אמות, לפחות עם השריון.
מה שמך?
אתה תפחד לשמוע.
לא.
גם אם תקרא לעצמך בשם לוהט מכל שמות השאול.
מקבת' שמי.
השטן עצמו לא היה יכול לנקוב בשם ששנוא עליי יותר.
או מפחיד יותר.
אתה משקר, עריץ נתעב!
מיד אפריך השקר בחרבי!
ילוד-אישה אתה.
הסתובב, כלב-תופת, פנה אליי!
מכל האנשים שבעולם דווקא אותך לראות נמנעתי.
דמי בני משפחתך רובצים על מצפוני.
אין לי מה לומר לך.
חרבי תדבר במקומי.
לשווא תדקור את האוויר בחרבך המתלהמת. לשווא תדקור את האוויר בחרבך המתלהמת.
חיי מכושפים,
הם לא ייפלו מידי ילוד-אישה.
הכישוף לא תופס פה.
שאל את השד, הרי הוא אלילך, ויספר לך:
נעקרתי מרחם אימי-הורתי בטרם עת.
ארור תהיה על שאמרת לי זאת.
- לא אלחם בך. - אם כך היכנע, מוג-לב!
לא אכנע להתגולל בעפר רגליו של מלקולם הצעיר
ולא אהיה ללעג בפי האספסוף.
גם אם בא יער בירנם לדנסינן
וגם אם אין אתה ילוד-אישה, אלחם בך עד נשימת אפי האחרונה.
קום התייצב, מקדאף.
ארור יהיה זה שיצעק ראשון: "מספיק! לא עוד!"
הלל לך, מלך סקוטלנד.
הלל למלך סקוטלנד!
- על-פי המחזה מאת ויליאם שייקספיר - - על-פי המחזה מאת ויליאם שייקספיר -
תרגום: נורית יהודאי