Kun tapaamme taas, mikä merkki on sen?
Rajuilmako, leimaus, ukkonen?
Häly taistelun kun laantunut on -
ja voiton tuo tai tappion.
Ja paikka mikä?
Nummen rinne.
Macbethkin silloin saapuu sinne. Macbethkin silloin saapuu sinne.
Häijy on kaunis, ja kaunis on häijy.
Sumussa ja pilvissä noidat ne leijuu.
Terve, urho veikko.
Nyt kuninkaalle kerro, kuinka sodan oli lähtiessäsi laita.
Epävarma.
Kuin kahden uupuneen uimarin, jotka taidolleen haitaksi toisiinsa iskevät.
Macdonwald julmus.
Onnetar, hymyillen kirotyölle,
saapui petturille portoksi.
Mutta turhaan.
Macbeth, jota urhoksi syystä mainitaan,
ilkkuillen onnetarta, maalla miekka, joka yhä vielä veritöistään höyrysi,
miehuuden sankarina raivasi tiensä tuon orjan luokse suoraan. miehuuden sankarina raivasi tiensä tuon orjan luokse suoraan.
Ei kättä paiskannut, ei hyvästellyt,
vaan vatsan halkaisi leukapieliin saakka -
ja kallon nosti meidän muurillemme.
Oi urho serkku. Uros ansiosta.
Tuskin miehuuden aseilla oli oikeus lyönyt käpälämäkeen nuo käppänät kernit,
kun Norjan herra, etuansa käyttäen, aseilla kirkkailla -
ja virkeillä voimilla jo täytti päälle.
Mutta Macbeth ja Banquo? Heitä eikö säikäyttäynyt tuo?
Kyllä.
Kuin jänis leijonaa tai varpu kotkaa.
Niin he kahdesti kaksin kerroin löivät vastaan.
En tiedä minä.
Apua huutaa haavani.
Jumala kuningasta varjelkoon.
Mistä matka, jalo thani?
Fifestä, armollinen kuninkaani.
Siellä ilmaa piesten liput Norjan liehtovat väkemme viileäksi. Siellä ilmaa piesten liput Norjan liehtovat väkemme viileäksi.
Norja itse hirveillä joukoillaan ja apunansa tuo kurja kavaltaja,
Cawdor-thani, aloitti julman taistelun.
Silloin Macbeth ja Banquo -
hänelle rupesivat vertaisikseen.
Käsi kättä ja miekka kavaltajan miekkaa vasten masensi korskean mielen.
Lyhyesti:
me voiton saimme.
Mikä suuri onni.
Tuo Cawdor luottoani ei enää petä.
- Ei. - Julista hänelle surma.
Sen täyttää tahdon koittaa.
On Cawdor-thanin arvon perinyt -
nyt Macbeth.
Missä olet ollut, sisko?
Sian tapossa.
Entä sinä, sisko?
Kas, mikä minulla!
Näytä. Näytä!
Laivurin peukalo, näetkös vain? Hän hukkui kotimatkallaan.
Haa, rummut soi!
Se on Macbeth, oi.
Jaa.
Perässä seilaan seulassa.
Hännätönnä rottana. Sen minä teen, sen teen.
Heinäksi hänet kuivatan. Heinäksi hänet kuivatan.
Öin ja päivin karkoitan…
Unen hänen silmistänsä.
Noidun hänen elämänsä.
Yhdeksästi yhdeksän -
raskaan viikon karsinnan.
Velhosiskot käsikkäin.
Maat ja meret kiitää näin.
Hyörin pyörin piirisillä.
Kolme sinulle ja kolme minulle,
ja kolme vielä, siitä…
Yhdeksän tullee.
Seis!
Nyt taika on kohdallaan.
Näin julman kaunista en ole päivää nähnyt.
Etäälläkö on Forres?
Keitä nuo noin kuihtuneet ja pukimeltaan jylhät?
Maan asukkailta eivät näytä he, ja he sentään Maan päällä käyvät.
Elossa oletteko? Olentoja, joilta vastauksen saa?
Jos voitte, puhukaa! Keitä olette?
Oi terve, Macbeth.
Terve, Glamis-thani.
Oi terve, Macbeth. Terve, Cawdor-thani!
Oi terve, Macbeth.
Kuninkaaksi saa kerran.
Nimessä totuuden, keitä olette te? Kuvitelmia vai tosi-olentoja? Nimessä totuuden, keitä olette te? Kuvitelmia vai tosi-olentoja?
Jos ajan kylvön tiedätte -
ja näette, mikä itu nousee ja mikä ei nouse,
niin vastatkaa. En kerjää enkä pelkää armoanne enkä vihaanne.
Vähempi kuin Macbeth, ja suurempi.
Vähemmän onnekas, toki onnekkaampi.
Et kuninkaaksi saa, mutta niitä siität.
Macbeth ja Banquo, terve kumpikin!
Banquo ja Macbeth.
Kumpikin terve.
Seis, hämärän ennustajat! Selvän tahdon.
Tulin Glamis-thaniksi, vaan miten Cawdoriksi?
Vielä elää Cawdor, mies parhaillaan,
ja kuninkaaksi pääsy ei liene luultavaa.
Mistä saitte tuon kumman tiedon?
Miksi auhdolla aholla eteemme käytte, moista ennustellen profeettain lailla?
Poreita maalla on niin kuin vesilläkin.
Nuo oli niitä. Mihin hävisivät?
Minkä ruumiiksi luulit, haihtui kuin henki tuleen.
Voi, kun eivät jääneet.
Tosi-olennoistako haastelemme,
vai olemmeko syöneet hulluheinää, joka mielen viepi?
Lapsistanne tulee kuninkaita.
Ja teistä kuningas.
Ja Cawdor-thani myöskin, eikö niin?
Niin aivan sanat kuuluivat. Niin aivan sanat kuuluivat.
Macbeth
Ken tuossa?
Kuningas onnellisen tiedon saanut on voitoistasi, Macbeth,
ja kuullen, kuinka kapinan liekissä alttiiksi panit henkesi,
hänessä ihmetys ja kehu kilvan sinusta kiistää.
Kuningas sulle laittaa kiitoksensa.
Eteensä sua saattamaan vain käskee, ei sua palkitsemaan.
Ja vielä korkeamman arvon merkiksi -
sua käskee tervehtiä Cawdor-thaniksi.
Siis terve, jalo thani! Siis terve, jalo thani!
Se sun arvosi.
Puhuvatko perkeleetkin totta?
Vielä elää Cawdor, miksi lainapukuun puette mut?
Hänestä hylky elää,
mutta raskas tuomio painaa hänen päätään, joka on jo surman oma.
Norjan kanssa pitikö yhtä hän,
vai salaa auttoi kapinamiestä,
vaiko molempiin hän maansa turmaksi yhtyi, sitä en tiedä.
Maanpetos selvä vaan ja tunnustettu -
kukisti hänet.
Kiitos vaivastanne.
Glamis ja Cawdor-thani.
Vain suurin puuttuu. Vain suurin puuttuu.
Ettekö nyt usko lapsistanne tulevan kuninkaita,
kun ne, jotka tekivät minut Cawdor-thaniksi moista ennustivat?
Luottakaa vain siihen, niin halu teissä pian kruunuun syttyy -
ohitse Cawdor-arvon.
Kummallista.
Useinpa, meitä tuhoon vietelläkseen,
puhuvat hornan henget meille totta.
Rehellisiä pikkuseikoissa ovat pettääkseen suuremmissa.
Yliluonnollinen kiusaus tuo ei paha se olla voi, ei hyväkään.
Jos paha, miksi onnen esimaun mulle soi se, aloittaen totuudella?
Cawdor olen.
Jos hyvä, miksi valtaa mieltäni aatos, jonka hirmukuva nostaa hiukset pystyyn -
ja vastoin luonnon tapaa kylkiluihin sydäntäni jäykkää lyöttää?
Tosi kauhu on mielen hirmuluomain suhteen tyhjää.
Pelkkä murhan kuvitus -
jo jäytää olentoani niin, että elon kaiken tukehduttaa houre tuo,
ja mitään muuta ei ole paitsi se, mitä vielä ei ole.
Jos sallimus mut kuninkaaksi tahtoo, se kruunatkoon mut myös, en itse liiku.
Tulkoon jos mitä.
Kuluu hetki, vaikka olisi myrskyinenkin päivän retki.
"He kohtasivat minut voiton päivänä,
ja olen täydellisimmästi vakuutettu siitä,
että heillä oli enemmän kuin ihmisen tieto.
Kun haluni paloi heiltä enempää kyselemään,
muuttuivat he ilmaksi ja haihtuivat.
Tuosta kun ihmeissäni siinä seisoin,
tuli kuninkaalta lähettiläitä, jotka minua tervehtivät Cawdor-thaniksi,
jolla nimellä sitä ennen noitasiskot olivat minua tervehtineet -
ja tulevaan aikaan viitanneet lausuen: 'Terve sulle, kuninkaaksi saat kerran.' ja tulevaan aikaan viitanneet lausuen: 'Terve sulle, kuninkaaksi saat kerran.'
Tämän olen tahtonut ilmoittaa sinulle, sinä rakkain osakas kunniastani,
ettet jäisi oikeutettua iloasi vaille -
tietämättömänä siitä, mikä suuruus minulle on luvattu.
Pane se sydämellesi, ja hyvästi jää."
Glamis sä olet, Cawdor myös,
ja onnen luvatun saat.
Mutta luontoasi mä pelkään.
Siinä ihmistunnon maitoa on liiaksi, että oikotien se löytäisi.
Suureksi mielit.
Himoa sulla on kunniaan, mutta pahuus, sen kätyri, sinulta puuttuu.
Hartain halusi on hurskaan halua.
Et pettää tahtoisi, vaan vääryydellä voittaa.
Tänne riennä,
että oman henkeni mä korvaasi valan -
ja kielin uljain kaikki pieksen pois,
mikä sua tuosta kultarenkaasta estää.
Joko mestattu on Cawdor?
Herrani.
Puhuttelin miestä, joka oli nähnyt hänen kuolevan.
Hän kertoi, että petoksensa suoraan hän tunnusti,
teiltä armosta anteeksi anoi ja syvää katumusta osoitti.
Niin kaunista ei mikään elämässään kuin elämästä lähtönsä.
Hän kuoli kuin olisi kuolemaa hän harjoitellut,
pois heittäen kalleimman kalleutensa kuin kalun joutavan. pois heittäen kalleimman kalleutensa kuin kalun joutavan.
Ei mikään taito voi mielentilaa kasvoista arvata.
Ylimys oli hän, ja häneen luotin mä ehdottomasti.
Oi jalo serkku.
Mua kiittämättömyyden synti raskas juuri rasitti.
Nyt ken sen kaikki jaksaa, sun ansiosi täysin määrin maksaa.
Velvollisuus ja virka täyttäjänsä jo palkitseepi.
Tervetullut!
Sua aloin istuttaa ja täyteen kukkaan sut tahdon saattaa.
Jalo Banquo, sun ei vähemmät ansiosi,
ja niitä ei tehdä vähemmän tiedoksi.
Anna, sua halaan. Käy sydämelleni.
Jos siihen juurrun, on laiho teidän.
Runsas riemuni, kyllyyttään huima,
surun kyynelkätköön lymytä koittaa. surun kyynelkätköön lymytä koittaa.
Pojat, langot, thanit -
ja muut te meitä läheisemmät.
Seuraajaksemme Malcolm-esikoisemme nyt nimitämme.
Nimenä hänellä on tästedes -
Cumberlandin prinssi.
Mutta yksin ei kunniaan hän nouse.
Tähden lailla jokaista ansiota arvomerkin kirkastaa pitää.
Ja nyt Invernessiin, aina yhä velkaan teille jäädäksemme.
Sanoman itse vien ja riemastutan -
tulollanne mä puolisoni korvaa. Nöyrimmät jäähyväiset.
Kunnon Cawdor.
Seuratkaamme häntä, joka huolien meitä vastaan on edeltä mennyt.
Serkku verraton.
Vai Cumberlandin prinssi.
Siinä porras, johon suistun, jos en yli hyppää. Siinä porras, johon suistun, jos en yli hyppää.
Se tielläni on.
Te, tähdet, sammukaa.
Ei mieltäni mustaa valo nähdä saa.
Illalla on täällä kuningas.
Oletko hullu? Mukana eikö herrasi?
Mutta totta on se. Tulossa on thani.
Yksi kumppaneistani edeltä riensi.
Häntä hoitakaa. Hän suurta tuo sanomaa.
Kähisten itse korppi -
nyt Duncanin tuloa onnetonta mun kattoni alle raakkuu.
Tulkaa, henget, te murhamielen kätyrit.
Naisluontoni muuksi muuttakaa -
ja luokaa minut täyteen julminta hirmuisuutta päästä jalkaan.
Vereni saentakaa.
Salvatkaa tie sääliltäni, Salvatkaa tie sääliltäni,
etteivät tunnonvaivan etsot päätöstäni julmaa järkyttäisi -
rakentaen sen ja teon väliin rauhaa.
Rinnoilleni tulkaa -
maidon sijasta imemään sappea, te murhahenget,
te näkymättömät, missä ikinä tuhoa väijytte.
Tule, synkkä yö. Sakeimpaan hornan savuun peity,
ettei terävä veitseni haavaa näe, jonka iskee,
eikä alta mustan vaipan taivas pilku ja huuda: "Seis. Seis."
Suuri Glamis.
Jalo Cawdor. Jalo Cawdor.
Suurempi kumpaakin. Sinä, joka kerran.
Kirjeesi yli kurjan nykyisyyden minut nostatti -
ja vastaisuuden tunnen jo nykyhetkessä.
Oi, armaani.
Yöksi tänne Duncan saapuu.
Ja lähtee milloin?
Aamulla. Niin on määrä.
Ei näe koskaan se aamu aurinkoa.
Kasvosi, armas, on kuin kirja, josta kummia lukea saattaa.
Pettääksesi aikaa mukaannu aikaan.
Silmin, käsin, kielin jaa mieltymystäsi.
Ole niin kuin kukka. Viaton päältä, mutta käärme alta.
Pidettävä on tulijasta huolta.
Tämän yön suuret toimet jätä minulle. Tämän yön suuret toimet jätä minulle.
Tuleviksi päiviksi ja yöksi -
nuo yliherruuden ja vallan meille tuo.
Katse kirkas vain.
Se pelkuri on, joka muuttaa muotoaan.
Muu kaikki jätä minulle.
On kaunis tämä linnan paikka.
Ilma suloinen ja vieno hentoja aistejamme sukoillen kuihkoo.
Kesävieraan pääskyn, tuon temppeliasujan,
pesät hauskat todistavat,
että huokuu täällä taivaan imanne henki.
Joka nurkkaan, soppeen, patsaaseen ja räystääseen -
se tehnyt on riippumajan kehdoksi poikasilleen.
Missä asuu lintu tämä ja pesii, siellä, olen huomannut, on ilma lauha. Missä asuu lintu tämä ja pesii, siellä, olen huomannut, on ilma lauha.
Kas, itse armas emäntämme.
Vaikka olisi palvelumme vähimpään asti kaksin verroin tehty ja vielä kahdistettu,
pientä olisi se ja turhaa verrattuna siihen suureen ja laajaan kunniaan,
jota olette te kerännyt huoneellemme.
Missä Cawdor?
Häntä kannoilla seurasimme majaa hänelle tilataksemme,
vaan hän ajaa joutuisasti, ja lempi, tuima kuin kannus,
auttoi häntä ennen meitä kotiin.
Vieraaksenne, ihana emäntä, nyt yöksi jäämme.
Käsi mulle.
Nyt isännän luokse.
Jos tehtynä se olisi tehty, paras se olisi oiti tehtynä.
Jos välttää voisi murhan seuraukset -
ja nuottaan nostaa vain menestystä,
jotta tämä isku täällä olisi kaikki kerrassaan.
Vain täällä… Vain täällä…
Tällä ajan katoavalla kannikalla, en tulevasta elämästä piittaisi.
Moiset työt tuomitaan jo täällä.
Verinen oppi, opittuna kerran,
takaisin kääntyy omaan keksijäänsä.
Oikeuden tarkka käsi -
huulillemme sekoittamamme myrkkymaljan nostaa.
Täällä on hänellä kaksinainen turva.
Vasalli olen ensinkin ja lanko.
Se murhan kieltää jo.
Sitten isäntänä -
murhaajalta ovi sulkea minun tulisi eikä itse veistä käyttää.
Lisäksi Duncan niin hellä haltija on,
valtatöissään niin puhdas,
että hänen ansionsa pasuunakielillä enkeleiden huutaisivat -
julminta kirousta murhatyölle.
Sääli, niin kuin vastasyntynyt alaston lapsi,
myrskyn siivillä ajaen tai kerubina ratsastaen oreilla näkymättömillä,
tuon hirmuteon lietsoisi joka silmään, että itkuvirtaan myrsky hukkuisi. tuon hirmuteon lietsoisi joka silmään, että itkuvirtaan myrsky hukkuisi.
Kannusta ei muuta mulla hankkeen kylkeen ajaa -
kuin huima kunnianhimo, joka hyppyyn yrittää, mutta ylenniskoin suistuu.
Mitä nyt?
Hän on kohta aterioinut.
Kysyikö hän minua?
Tiedäthän sen.
Tuo tuuma jättäkäämme. Hän juuri minua kunnioitti -
ja olen väeltä kaikenlaiselta ostanut kultaisen maineen,
joka käyttää täytyy, kun on sen hohde kirkkain -
eikä oitis pois heittää noin.
Oliko toivo, johon puit itsesi, päissään?
Unestako se nyt herää,
silmät haljakkaina katsoen äskeistä mielityötään?
Rakkautesi nyt vasta oikein tunnen.
Pelkäätkö yhtä uljas olla työssä, toiminnassa kuin haluissasi? Pelkäätkö yhtä uljas olla työssä, toiminnassa kuin haluissasi?
Sitä omistaako tahdot, jonka elon kaunistuksesi katsot,
mutta omissa silmissäsi pelkuri olla -
ja sanoa kuin kissa tarinassa: "Tekisin, jos vain uskaltaisin"?
Vaiti.
Kaikki uskallan minä, mitä sopii miehen. Ken enemmän uskaltaa, ei ole mies.
Mikä elukka sinut pani aikeesi minulle ilmaisemaan?
Kun sen uskalsit, olit mies.
Jos vain uskaltaisit enemmän olla kuin mitä olit, olisit enemmän kuin mies.
Imettäjänä tunnen,
kuinka armasta rakastaa on imeväistä.
Silti parhaillaan sen myhäillessä minulle -
sen hellistä ikenistä nännin olisin pois temmannut ja pirstaksi aivot lyönyt,
jos vannonut sen olisin kuin nyt sinä.
Jos se ei käy?
Ei käy.
Täyteen määrään vain mielesi pingoita, niin kyllä se käy.
Kun Duncan nukkuu,
ja uneen hänet piankin matkan vaivat uuvuttavat, ja uneen hänet piankin matkan vaivat uuvuttavat,
molemmat hänen passarinsa huumaan niin viinillä ja juomilla,
että muisti, tuo aivon vartija, uduksi muuttuu -
ja höyrypannuksi järjen tallepaikka.
Kun sitten päissään nukkuvat kuin kuolleet elukan untaan,
mitä emme silloin voisi vartijattomalle Duncanille kahden tehdä?
Mistä ei silloin syyttää voisi juopuneita passareita,
joiden viaksi tämä suuri murha pannaan?
Vain poikia siitä.
Uljas luontosi ei muuta luoda voi kuin miehenpuolta.
Kun hänen kamarissaan me verin punaamme -
nukkuneet passarit heidän omia puukkojaan käyttäen,
- kuka sitä ei uskoisi työkseen? - Muuta kuka tohtisi uskoa,
kun murhan jälkeen ulinan päästämme ja tuskanhuudon?
Minä olen valmis.
Hirmutyöhön tuohon jokaisen jänteen pingoitan.
Nyt matkaan. Iloiseksi vaan nyt koita teeskeleitä - Nyt matkaan. Iloiseksi vaan nyt koita teeskeleitä -
ja viekas mieli vilkkain kielin peitä.
Kuu on maillaan. En kuullut ole kelloa.
Puolelta yöstä se mailleen käy.
On myöhempi, luulen.
Miekkani ota.
Taivaassa ollaan tiukat. Sen kaikki kynttilät on sammuksissa.
Raskas kuin lyijy mua painaa uupumus, ja kuitenkaan en tahtoisi nukkua.
Oi, armon vallat. Aatokset häijyt torjukaa,
joilla lepoani häiritsee luonto.
- Miekkani anna. Ken siellä? - Ystävä.
Vielä ylhäällä? Kuningas jo nukkuu.
Hän oli harvinaisen iloinen -
ja väellenne jakoi runsaat lahjat.
Äkkipäätä tahtomme joutui puutteen alamaiseksi -
ja suurta ei aikaan saanut.
Hyvin kaikki.
Unissani yöllä näin nuo velhosiskot.
Osaksi totta ennustivat teille.
Mitäpä heistä.
Mutta jos aika myöntäisi,
puhella sopisi asiasta hiukan.
Määrätkää hetki.
Milloin suvaitsette.
Hyvää yötä siksi.
Kiitän. Samaa teille.
Käske, että emäntäsi,
kun juomani on valmis, kilistää kelloa.
Tuo onko puukko, silmissäni tuossa,
päin kättä kahvat?
Annas.
Sinuun tartun.
En sua saanut, ja toki yhä näen sut.
Sä, turman ilmiö, sua eikö koura käsitä niin kuin silmä?
Tai lienetkö vain mieliluulon puukko, tyhjä haamu,
vain kiihtyneiden aivojeni luoma?
Sut yhä näen.
Niin käsin tuntuvana kuin tämän, jonka tässä paljastan.
Sä näytät mulle tien, jota aion käydä.
Tuollaista asetta on mun juuri tarvis.
Mun aistitoimistoni narriksi silmä on tullut,
tai vie se niistä voiton.
Yhä näen sut,
terä, kahva täynnä veripisaroita, joita äsken niissä ei ollut.
Tyhjää kaikki.
Verinen teko vain se silmissäni näin kuvastuu.
Sä luja, vankka maa. Älä askelteni astuntaa sä kuule,
etteivät itse kivetkin ne kielisi.
Nyt käyn, ja se on tehty.
Kello kutsuu.
Tuota älä kuule, Duncan. Ääni sen sut kutsuu taivaaseen -
tai helvettiin.
Vaiti.
Hiljaa. Hiljaa.
Huuhkain vain se siellä huikaa,
se turman enne, joka huutaa julmaa hyvää yötänsä.
Hän työssä on.
Mikä heidät juovutti, mut rohkaisi.
Mikä heidät sammutti, mut tulistutti.
Ovi on auki.
Kuorsaillen juopuneet vartijat ivaavat tointaan.
Aamen.
Moisen laitoin juoman,
että elämä ja surma kiistäkööt nyt,
ovatko hengissä he vaiko kuolleet.
Voi!
Heränneen heidän pelkään ja tekemättä jäänyt työ,
ei rikos vaan yritys, se meidät tuhoaa.
Vaiti.
Asetin valmiiksi miesten puukot. Ne huomasi hän kai. Asetin valmiiksi miesten puukot. Ne huomasi hän kai.
Mieheni.
Nyt se on tehty.
Kuulitko sä mitä?
- Milloin? - Äsken.
- Alas kun astuinko? - Niin.
Hiljaa.
Näky surkea on tuo.
Sä hupsu. Vai näky surkea!
Unissansa yksi nauroi, toinen: "Murhaa!" huusi niin, että heräsivät kumpikin.
Mä kuulin kaiken.
Rukouksen sitten lukivat ja uneen taas vaipuivat.
Kaksi siellä on nukkumassa.
"Jeesus siunaa!", huusi yksi,
ja toimen: "Aamen!" -
kuin pyövelkäteni olisivat he nähneet.
Kuunnellen heidän tuskaansa, suustani aamenta en saanut, kun sanoivat: "Siunaa."
Noin syvään älä tuota mieleesi paina.
Miksi en sanoa mä voinut "aamen"?
Mä siunausta tarvitsin, ja aamen kurkkuuni tarttui.
Noin ei tuollaisista saa tuskitella.
Voi tulla hulluksi. Voi tulla hulluksi.
Mä luulin äänen kuulleeni, joka huusi: "Herätkää!
Macbeth unen murhaa."
Unen, tuon viattoman,
joka huolten vyyhdet sekavat suorii,
päivittäisen kuolon, työn raittiin pesun,
sielunhaavojen voiteen, tuon luonnon toisen aterian -
- ja parhaan elämän juhlaruoan. - Mitä puhut?
"Herätkää!" Huuto kautta linnan kaikui.
"Glamis unen murhasi, ja sen vuoksi ei Cawdor unta enää saa."
"Unta ei Macbeth saa enää."
Mutta kuka huusi noin?
Oi, armas thani, sun jalo pontesi hervahtuu,
jos moista noin kiihkoisesti mietit.
Nouda vettä ja käsistäsi nuo rumat merkit huuhdo.
Miksi tänne puukot kannoit?
Siellä niiden on paikka. Pois ne vie, ja verin tuhri makaavat vartijat.
En sinne mene. Ajatella pelkään tekoani.
Nähdä sitä uudelleen en tohdi.
Arka raukka.
Tänne puukot. Tänne puukot.
Nukkuneet ja kuolleet kuvia vain on.
Lasta pelottaa voi kuvattu piru.
Kultaan vartijoiden muodon, syyn muodon näin he saavat.
Käteni ovat samankarvaiset kuin sun, mutta sydän noin vaalea mua hävettäisi.
Mikä kolke?
Mikä on mun? Risahdustakin mä säikyn!
Kenen kädet nämä? Päästäni ne repivät silmät maalle.
Voiko suuren Neptunin koko valtameri pestä tuon veren kädestäni pois?
Ei, ennen tämä käsi meret määrättömäksi punaa,
vihreän muuttaen ruskeaksi.
Tekoni tietäen parempi olisi, että itseäni en tietäisi.
Kolkkeellasi herätä Duncan! Kolkkeellasi herätä Duncan!
Voi, jos sen sä voisit.
Sepä vasta kolkutusta.
Jos olisit helvetin porttien vartija,
kylläpä saisit avainta kiertää.
Kolk, kolk!
Beelsebubin nimessä, ken siellä?
Jyväsaksa, joka hirtti itsensä pelätessään hyvää vuodentuloa.
Aikanasi tulet! Täällä sitä hikoilla saat.
Kolk, kolk.
Lainvääntelijä, joka kummankin riitapuolen asian valalla vahvistaa,
vaan ei kuitenkaan voinut itseään taivaaseen koukutella.
Käy sisään, lainvääntelijä.
Kolk, kolk. Kuka siellä?
Englantilainen räätäli, joka ranskalaisen housuista kaistaleen varasti.
Käy sisään, räätäli. Täällä kyllä saumarautasi kuumenee.
Kolk, kolk. Ei koskaan rauhaa.
Tämä paikka on helvetiksi liian kylmä.
Lempo sitä kauemmin olkoon pirun portinvartijana.
Muistakaa portinvartijaa.
Niin myöhäänkö sä maata kävit, veikko, kun myöhään näin sä nukut?
Nähkääs, ryyppäsimme toiseen kukonlauluun.
Juominen vaikuttaa tuntuvasti kolmeen asiaan.
- Mihin kolmeen asiaan? - Punaisiin neniin, uneen ja kuseen.
Lemmenseikoissa se auttaa ja kaataa.
Himoa se auttaa, mutta kyvyn se kaataa.
Voi sanoa, että liika juominen pitää lemmen suhteen lainvääntelijän virkaa.
Se luo sen ja tappaa sen. Nostaa sen ja kaataa sen.
Yllyttää sitä ja kyllyttää sitä. Voimistuttaa ja laimistuttaa. Yllyttää sitä ja kyllyttää sitä. Voimistuttaa ja laimistuttaa.
Sanalla sanoen: vääntää sen uneen, pettää sen ja jättää sen.
Luulenpa, että viina sinut viime yönä petti.
Terve teille.
Kuningas joko noussut lie?
Ei vielä.
Hän käski, että varhain herättäisin. Lie myöhä jo.
Mä huutaa rohkenen.
Lähteneekö kuningas tänään?
Lähtee. Niin on määrä.
Yö oli jylhä.
Majassamme tuuli kukisti savutorvet.
Valitusta ilmassa kuultiin. Valitusta ilmassa kuultiin.
Kuolontuskaa ja hirmuäänin ennustelemista. Paloa, murhaa, hävitystä hurjaa -
ajalle tuskaiselle syntyväksi.
Pimeyden lintu…
- Kuningas? - …kaiken yötä huusi.
Sanovat maankin olleen kuumeissaan ja värisseen.
Niin, jylhä oli yö.
Kauheaa! Kauheaa!
Ei kieli eikä sydän sua saata käsittää eikä nimittää.
- Mikä on? - Nyt taitotekonsa on tuho tehnyt.
Kuin kirkonvaras murtanut on murha vihittyyn Herran huoneeseen -
ja hengen temppelistä ryöstänyt.
Kuninkaanko?
Menkää huoneeseen, ja sokaiskoon silmät toinen Gorgo.
Mua älkää puhumaan vaatiko. Nähkää, ja puhukaa sitten itse.
Nouskaa! Hätäkello soimaan!
Petosta! Murhaa!
Kuin haudasta ja aaveina ilmi tulkaa, että olisi tämä hirmu täysi! Kuin haudasta ja aaveina ilmi tulkaa, että olisi tämä hirmu täysi!
Banquo! Donalbain ja Malcolm! Nouskaa!
Nouskaa katsomaan kuvaa suuren tuomion!
Malcolm! Banquo!
Voi, jos olisin kuollut vain tiimaa ennen tätä tapausta.
Olisin autuas silloin.
Tästä lähtien -
ei totuutta ole lainkaan maailmassa. Petosta kaikki.
Miksi talon nukkujia kutsuu noin jylhä torvi?
- Armot, arvot tyhjää. - Sanokaa!
Elämän viini maahan juossut on,
ja kerskaksi kellariin jäi pelkkä sakka.
Banquo!
Murhattu on kuninkaamme ja herramme.
Voih!
- Meilläkö? - Hirveintä, missä olkoonkin.
- Hukassa mikä? - Te, vaikka ette tiedä.
Verenne alku, synty, hetesuoni tukittu on. Verenne alku, synty, hetesuoni tukittu on.
Tukittu itse lähde.
Isänne -
ovat he murhanneet.
Ketkä?
Sen passarit ovat nähtävästi tehneet.
Verissä olivat kädet ja kasvot heillä.
Voi, että vimmoissani tapoin heidät.
Miksi?
Kuka säikkynyt ja viisas -
voi samassa olla, lempeä ja hurja, kuninkaan mies ja puoleton?
Ei kukaan.
Tulinen lempi kiihkoissansa voitti sävyisän järjen.
Tässä makasi Duncan.
Hopeapäässä veren kultareunus -
ja haavat ammottaen kuin aukko, josta tuho sisään ryntää.
Tuossa murhamiehet, väriin ammattinsa tahrattuina. Tuossa murhamiehet, väriin ammattinsa tahrattuina.
rivoina puukot hurmeen tahmassa aivan.
Kuka, jolla on sydän lempivä -
ja siinä rohkeutta näyttää lempeänsä, voisi mieltään malttaa?
Ladya hoitakaa.
Alastoman ja paljaan heikkoutemme kun saamme verhotuksi,
yhtykäämme tätä inhaa verityötä tutkimaan.
Me vaiti olemme.
Me, joilla on tässä suurin surun syy.
Pois!
- Ei kyyneleemme vielä ole kypsät. - Hyvä ei ole tänne jäädä.
Surua teeskennellä on viekkaan helppo.
- Mä lähden Englantiin. - Minä Irlantiin.
On ero turvaksi kummallekin meille. On ero turvaksi kummallekin meille.
Täällä -
ovat hymyt tikareita täynnä.
Ja verisin on veriheimolainen.
Tuo murhan nuoli, joka ammuttiin, on vielä lennossansa.
Paras meidän on sitä karttaa.
Ratsun selkään siis. Vähemmälle nyt jäähyväiset jääkööt.
Tuossa kunnon Macduff.
No, miltä näyttää?
Jo tiettynä onko, kuka on murhan tehnyt?
Ne, jotka Macbeth tappoi.
Taivaan taatto. Mikä etu heillä siitä?
Lahjotuita.
Kuninkaan pojat, Malcolm ja Donalbain, paenneet ovat,
mikä tekee heidät epäiltäviksi.
Luultavasti kuninkaaksi nyt saa Macbeth.
Nimitetty hän on ja Dunsinaniin kruunattavaksi mennyt.
Menettekö te Dunsinaniin?
En, serkku. Mä Fifeen menen.
Jaa.
Minä menen Dunsinaniin.
Ettei toteen vain käy aate.
Parempi uutta oli vanha vaate.
Kellä ymmärrys vähän heikko on Kellä ymmärrys vähän heikko on
Sateessa ja myrskyssä, hei vaan
Saa tyytyä onnen tarjohon
Kun näet sadetta on joka ainoa päivä
Vuosikymmeniä seitsemisen muistan.
Sillä ajalla -
olen monta kummaa nähnyt ja julmaa päivää,
mutta kaikki leikiksi tämä hirmuyö on tehnyt.
Hyvä isä.
Taivas uhkaa -
vihoissaan ihmistöistä veristä lavaa. vihoissaan ihmistöistä veristä lavaa.
Kello näyttää päivää,
mutta synkkä yö tukehduttaa taivaan lampun.
Yön kunniaksi vaiko päivän hävyksi -
maan kasvot hautaa pimeys nyt, kun niitä elämän valon tulisi suudella?
Se luonnotonta on kuin tuo öinen työkin.
Tiistaina hiirensyöjä huuhkaja sieppasi ja tappoi -
pilvissä ylvästelevän haukan.
Duncanin ratsut, kumma mutta totta,
nuo somat, kauniit,
rodun valiot hurjistuneina pilttuunsa särkivät,
kurista huolimatta maalle syösten -
ikäänkuin sotaan ihmiskuntaa vastaan.
Sanotaan, että toisiaan he söivät. Sanotaan, että toisiaan he söivät.
Nyt olet se.
Kuningas, Cawdor.
Glamis.
Kaikki, mitä ennustivat velhot.
Petosta vain sun käyttäneesi pelkään.
Sanottiin toki, ettei sukuusi jäisi se,
vaan että kuningasten kantaisäksi tulisin minä.
Totuutta jos heissä on,
ja sinusta, Macbeth, se selvästi nähdään,
miksi eivät he minullekin -
ennustajiksi ruveta voisi ja toivoani nostaa?
Mutta vaiti siitä.
Tuossapa paras on vieraamme.
Jos hänet olisi unohdettu, olisi suureen juhlaamme aukko jäänyt,
ja pilalla olisi kaikki.
Tänä iltana on juhlapidot meillä. Pyydän, että tulette tekin. Tänä iltana on juhlapidot meillä. Pyydän, että tulette tekin.
Lähdettekö iltapuolella?
Lähden, herra.
Olisi muuten mieltänne kuultu,
joka on aina viisas ja onnekas, tämän päivän neuvottelussa.
Mutta huomiseksi se jääköön.
Kauasko matka on?
Niin kauas, että se ajan täyttää tästä iltaan asti.
Paremmin jos ei hepo juokse,
täytyy yöltä ottaa lainaksi pari synkkää tiimaa.
Pois älkää jääkö vaan.
En, ruhtinaani.
Veriset lankomme Englannissa mä kuulen piilevät ja Irlannissa -
tunnustamatta julmaa isänmurhaansa.
Huomenna siitä,
jolloin muutenkin kokoon meitä vaativat valtatoimet.
Ratsaille joudu. Hyvästi. Illalla siis tavataan.
Mukana onko Fleance?
On, herra.
Olkoot heponne varmat jaloiltaan ja virmat.
Näin satuloidenne turviin jääkää.
Hyvästi.
Ovatko miehet täällä?
Ovat, kuninkaani.
Teitä emmekö eilen puhutelleet?
- Kyllä. - Armollinen herra.
Hyvä. Oletteko sitä aprikoineet?
Tietäkää, se Banquo on, joka ennen muinoin -
salpasi teiltä onnen tien,
vaikka arvelitte siksi mua viatonta.
Sen jo viime kerralla osoitin teille. Selväksi tein,
kuinka teitä on petetty, peijattu. Mä keinot näytin -
ja niiden käyttäjät ja kaikki,
josta pöhkökin ja mielipuoli huomaa -
sen Banquon työksi.
Sen te selvititte.
Niin, mutta vielä muutakin, joka aiheena on kohtaamiseemme. Niin, mutta vielä muutakin, joka aiheena on kohtaamiseemme.
Oletteko niin kärsiväiset luonnostanne, että tuon siedätte?
Niin -
laupiaatko, että miesparan tuon ja hänen lastensa edestä rukoilette?
Jonka käsi raskas teitä hautaan painoi sekä saattoi iäksi omaisenne mierontielle?
Kuningas, miehiä me olemme.
Niin, miehistä te kirjoissa ehkä käytte.
Jos nyt listassa olette ja ette alinta miehenluokkaa, ilmaiskaa se,
niin povellenne uskon toimen,
joka, jos teette sen, vihollisenne sortaa.
Minä, herra, mies olen,
jota maailman iskut ja potkut niin härnänneet on,
etten huoli mitä maailman kiusaksi teen.
Minä myöskin.
Niin vaivattu, niin kovan onnen lyömä,
että elämäni alttiiksi annan, jos sen parantaa sillä voin tai päästä siitä.
Että oli Banquo vihollinen teille, nyt tiedätte.
Niin oli. Niin oli.
Niin myös mulle.
Ja niinkin verivihaisesti,
että jokainen hetki hänen elämästään mun sydänvertani kysyy!
Voisin kyllä hänestä päästä julkivaltaa käyttäen -
ja tunnustan sen suoraan, mutta en saata.
Sen vuoksi teiltä apua kosin nyt,
näin ihmisiltä tekoni peittäen monestakin syystä.
Me teemme, herra, mitä käskette.
Niin, vaikka henki…
Miehuutenne kuultaa jo silmistänne.
Tänä iltana on se tehtävä eikä aivan lähellä linnaa.
Minuun, muistakaa se, syyn kaunaa ei saa jäädä.
Hänen kanssaan, ettei jäisi puolitekoon työmme,
Fleancen, hänen poikansa, täytyy synkän hetken onnesta osansa saada.
Valmiita ollaan, herra.
Tuumimaan nyt menkää.
Täältä onko Banquo lähtenyt?
On, rouva, mutta palaa yöksi.
No, herrani.
Miksi yksin noin te käytte,
kamalat haaveet seurana,
ja mielessä aina ajatus, jonka esineensä kanssa jo olisi kuolla tullut?
Miksi muistaa, mitä ei voi auttaa?
Tehty mikä tehty.
Ei surmaansa saanut käärme, sai vain haavan.
Ja paranee,
ja kurja ilkeytemme sen kammoaa hammasta aivan niinkuin ennen.
Parempi olla tuon kuolleen luona, jonka omaksi rauhaksemme -
lähetimme ikirauhaan, kuin sielun piinapuilla lakkaamatta tuskissa olla. lähetimme ikirauhaan, kuin sielun piinapuilla lakkaamatta tuskissa olla.
Haudassaan on Duncan -
ja elon kuumeen jälkeen hyvin nukkuu.
Pahintaan petos teki. Ei teräs, myrkky,
ei ulkosodat, kapinat, ei mikään häntä enää saavuta.
Oi, mieheni armas. Sulosta jylhä katseesi.
Ole tänään iloinen, kirkas vierastesi kanssa.
Oi, vaimo. Skorpioneja on täynnä sieluni.
Vielä elää Fleance ja Banquo.
Sen miehen kuninkaallisessa luonteessa on jotain hirveää.
Hän uskalias on.
Ja paitsi tätä rohkeutta on hänellä älyä,
joka varmasti uljaat tuumat vie määränpäähän.
Muuta en ketään pelkää kuin häntä.
Nuo heitä!
Velhoja hän sätti, kuninkaan nimen kun he mulle soivat,
ja käski heidän haastaa hänelle. ja käski heidän haastaa hänelle.
Silloin profeettain lailla tervehtivät häntä lukuisten kuningasten kantaisäksi.
Päähäni asettivat mahon kruunun -
ja kouraani kuivan valtikan,
jonka outo muukalainen siitä riistää,
kun poikaa mulla ei ole.
Niin jos on, ryvetin sieluni Banquon lapsen tähden.
Sen tähden hurskaan Duncanin mä tapoin.
Sen tähden tunnonrauhani myrkytin -
ja autuuteni helmen ihmiskunnan viholliselle myin -
häntä auttaakseni kuninkaaksi!
Banquon lasta kuninkaaksi!
Mutta heillä ei ikuisuuden valtakirjaa.
Se lohduttaa.
He ovat saatavissa. Iloitse siis.
Ennen kuin yökkö päättää yölentonsa -
ja koppakuoriainen Hekaten mustan käskystä -
univirttään nukuttavalla hyrinällä soittaa,
on teko tehty lajiaan mitä julmin. on teko tehty lajiaan mitä julmin.
Mikä on se teko?
Tietämättömyyttäsi viaton ole, armas,
kunnes teosta iloita saat.
Yö umpisilmä, joudu,
armeliaan päivän hellä katse peitä,
ja verikäsin näkymättömin -
tuo suuri valtakirja revi rikki, joka kalvaaksi minut tekee.
Jo hämärtää.
Kotiinsa metsään varis lentää.
Päivän iloiset lapset nuokkuen nukkuvat.
Yön mustat henget ryöstönsä aloittavat.
Sä kummastut, mutta vaiti. Kiinni suu.
Pahuuden kautta pahuus voimistuu.
Kuka liittymään sinut käski meihin?
Macbeth.
Epäillä häntä ei tarvitse. Tehtävämme hän tuntevan -
ja käsittävän näyttää vähästä tärkeimpään.
Siis auta meitä.
Tulta! Tulta!
Hoi, tulta tänne.
Tänä yönä sataa.
Satakoot siis iskut.
Fleance!
Pakoon riennä, Fleance! Pakoon!
Tässä on vain yksi. Poika pääsi pakoon. Tässä on vain yksi. Poika pääsi pakoon.
Siis tekemättä paras puoli työstä.
Pois nyt ja kertomaan, mitä on tehty.
Mitä siitä sanot, kun ei Macduff pitoihin tullut?
- Laitoitko sanan? - Herrani.
Arvonne tunnette te. Istukaa.
Sydämestä tervetulleet kaikki.
Pöytää kiertämään nyt pikari pankaa.
- Poskellas on verta. - Se Banquon on.
Parempi sinun päälläsi kuin hänen sisässään.
Hän siis on poissa?
Niin, kaula poikki. Minulta hän sen sai.
Oiva kaulanleikkaaja.
Hyvä on hänkin, joka samoin teki Fleancelle.
Jos sen teit sinä, ei sun vertojas.
Herra kuningas.
Fleance pakoon pääsi.
Taas kuume minuun karkaa. Terve muuten olisin ollut.
Säilyssä on siis Banquo?
On, herra.
Säilyssä allikossa tuolla, ja päässä kaksikymmentä aimo haavaa,
joista yksikin jo surmaksi olisi.
Siinä emäkäärme on.
Mutta pakoon päässyt sikiö tuo, se myrkyllistä on juurta,
vaan vielä hampaaton.
Pois mene.
Kuningas, te ette kehoita iloon. Kuningas, te ette kehoita iloon.
Mairea muistuttaja.
Sulatus hyvä ruokahaluanne ja terveys seuratkoon…
Kumpaistakin.
Suvaitkaa, kuningas, istahtaa.
Maan kunnia nyt olisi koossa tässä,
jos Banquo ystävämme olisi läsnä.
Juroksi tahtoisin häntä ennen syyttää, kuin jotain tapaturmaa surkutella.
Sanan poissaolollaan hän syö.
Suvaitkaa toki seuraamme tulla.
Tässä yksi on paikka.
Miksi noin kauhistutte?
Kuka tuon on tehnyt?
Minkä, kuninkaamme?
Sanoa voitko, että minä tein sen?
Veristä tukkaasi älä mulle huiskaa!
Hyvät herrat, nouskaa. Kuningas voi pahoin. Hyvät herrat, nouskaa. Kuningas voi pahoin.
Ei, hyvät herrat.
Moinen on hän usein jo pienestä ollut.
Istukaa, mä pyydän.
Se hetken puuskaa on, hän kohta on terve.
Mies oletko?
Olen, ja rohkeakin,
joka en pelkää nähdä, mitä itse piru kalpenisi.
Tuo pelkosi luoma kuva on.
Se puukko, jonka ilmassa ohjanneen sä sanoit tiesi luo Duncanin.
Hänet näin, niin totta kuin tässä seison!
Hyi, häpeä.
Jos siihen aikaan löit miehen päästä aivot,
niin hän kuoli, ja siinä kaikki!
Nyt hän nousee ylös, kaksikymmentä uhka verihaavaa päässä,
ja vie paikkamme!
Tämä kummempaa on kuin murha moinen!
Pois! Silmistäni pois!
Luusi ytimettömät ovat!
Veresi kylmä!
Näköä silmissäsi ei noissa.
Pois, sä hirmuhaamu!
Pois, tyhjä ilve! Pois, tyhjä ilve!
Kas niin.
Kun poistuit,
mies olen taas.
Mua rakkaat vieraat, älkää ihmetelkö.
Mua vaivaa kumma heikkous, turha sille, joka tuntee mut.
Ilomme veit -
ja rikoit hauskan seuran mitä ihmeellisimmällä häiriöllä.
Kuinka näky moinen hämmästyttämättä voisi ohi kiitää -
kesäpilven lailla?
Omalle itselleni teet mut vieraaksi,
kun ajattelen sun nähneen moisen ilmeen -
ja luonnon puna sentään poskesi peittää, kun minun kalpeat on pelosta aivan.
- Minkä ilmeen, kuninkaani? - Pyydän, vaiti.
Pahemmaksi yhä käy hän. Kysymykset vihoittaa häntä.
Hyvää yötä, kaikki.
Nyt arvovuorosta älkää huoliko, vaan menkää kaikki kerrassaan.
Hyvää yötä. Paremman voinnin kuninkaalle suomme.
Hyvää yötä kaikille.
Se vaatii verta.
Sanotaan:
"Veri verta vaatii."
On nähty puun puhuvan ja kiven liikkuvan.
Älykkäät tietäjät ja poppamiehet harakan,
korpin ja naakan lennosta ilmi salaisimmatkin murhatyöt ovat saaneet.
Mikä aika yöstä on?
Se aamun kanssa juuri riitelee, onko yö vai päivä.
Mitäpä siitä sanot, kun ei Macduff pitoihin tullut?
Laitoitko sanan?
Sen satuin kuulemaan. Mutta sanan laitan. Sen satuin kuulemaan. Mutta sanan laitan.
Jokaisen talon palvelijoissa mulla on nuuskijoita.
Huomenna luo velhojen mä lähden. Lisää heidän pitää puhua.
Olen vereen niin syvälle astunut,
että yhtä näin, palaanko vaiko kahlaan eteenpäin.
Päässäni oudot tuumat työksi hautuvat.
Ne tehtävä on,
ennen kuin ne lautuvat.
Sulta uni puuttuu, kaiken luonnon höyste.
Maata siis.
Tämä hairaus pelotusta on alkajan. Työ vaatii tottumusta.
Vielä ollaan toiminnassa liian nuoret.
On aika.
HUOMISPÄIVÄ
Mun kihelmöipi peukaloni,
jotakin pahaa tulossa on.
No, salaiset ja mustat keskiyön velhot.
Te mitä teette?
Työtä nimetönnä.
Mä vaadin,
mistä olkoonkin tietonne, nimessä valtiaanne: vastatkaa.
Kunnes itse tuhokin sairastuisi. Vastatkaa, mä vaadin.
Puhu.
- Kysy. - Vastauksen saat.
Mieluumminko sen kuulet meidän suusta vai herrojemme?
Heidät tahdon nähdä.
Väsymättä liiku, liehu.
Pala tuli, pata kiehu.
Väsymättä liiku, liehu. Pala tuli, pata kiehu.
Sormi lapsen,
jonka aatta ojaan loi ja kuristi.
Maksa riettaan juutalaisen,
turpa koirankuonolaisen. turpa koirankuonolaisen.
Pilkottu, kun pimeni kuu, mustalaisen nenälaatta.
Tässä veri lepakon.
- Pataan jo. - Pataan jo.
Padan ympäri astukaa,
sisus siihen viskatkaa.
Tehokkaaksi taiaksi kiehu,
kiehu, lemmonliemi, kiehu.
Sano, tuntematon valta.
Hän mietteesi tuntee kaikki. Vaiti. Sä kuule vaan.
Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Macduff on sulle vaarallinen.
On Fifen thani vaaraksi sulle.
Varoituksestasi kiitän, kuka lienetkin.
Sä pelkoni oikein tiesit. Sana vielä…
Hän käskemistä ei kärsi.
Tässä toinen ja ensimmäistä vielä mahtavampi.
Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Sua kuulisin vaikka kolmin korvin.
Verinen, uljas, luja ole.
Voittaa älä ihmisvoiman anna.
Vahingoittaa ei Macbethia vaimon luoma voi.
Siis elä, Macduff. Miksi sua pelkäisin mä?
Vaan jotta varmuus varmempi olisi, niin liittoon pakotan salliman.
Sinä et saa elää.
Näin kalvaan pelkoni valheeksi teen -
ja nukun jyrystä huolimatta.
Mikä tuo on? Kuin kuninkuuden taimi kohoaa se,
ja majesteetin seppele ja kruunu lapsen päässä on?
Vaiti vaan, ja kuule.
Macbeth ei sorru ennen,
kuin Dunsinanin vuorta ylös mennen Birnamin metsä kulkee.
Sitä et näe.
Puun juurineen kuka maasta hellittää? Kuka metsän pestaa?
Mieli palaa toki yhtä kuulla.
Tietonneko alaa se lie, niin sanokaa. Tietonneko alaa se lie, niin sanokaa.
Kuninkaiksi tuleeko täällä Banquon lapset koskaan?
Älä enää kysy.
Sä näitkö velhosiskot?
- Enkä, herra. - He eivät sua sivunneet?
Ei, totta.
Olkoon saastainen ilma, missä liikkuvat he.
Jokainen kirottu, joka heihin luottaa!
Hevosten laukan kuulin. Kuka kulki?
Kaksi tai kolme, jotka sanan toivat, että Englantiin on Macduff paennut. Kaksi tai kolme, jotka sanan toivat, että Englantiin on Macduff paennut.
- Paennut Englantiin? - Niin, hyvä herra.
Käy julman urotyösi tielle, aika.
Tästä alkaen -
mun olkoon sydämeni esikoinen myös käteni esikoinen.
Mietteeni oiti teolla kruunaan. Mietitty ja tehty.
Macduffin linnan ryntäämällä otan. Valloitan Fifen.
Miekanterän omaksi kaikki annan, vaimot, lapset,
kurjat kaikki sen heimon sielut.
Minä en kerskaa turhaan.
Ennen kuin päätös jäähtyy, heidät murhaan!
Nyt kaikki näyt pois!
Kummat täällä on seikat, sanon.
Kelpo Duncania Macbeth näet itki.
Niin, hän oli kuollut.
Lähti urho Banquo liian myöhään matkaan.
Sanoa voitte, jos niin tahdotte: "Fleance hänet tappoi, sillä Fleance on poissa."
Ei pitäisi liian myöhään matkustella. Macduff nyt epäsuosiossa on.
Tiedättekö, missä ollee nyt hän?
Malcolm, poika Duncanin,
jolta arvon perityn tuo julmus ryösti,
hovissa Englannin on.
Siellä on myös Macduff, pyhältä kuninkaalta apua pyytää.
Tämä tieto niin Macbethia suututti, että oiti hän sotaa hankkii.
Englantiin lentäköön nyt pyhä enkeli -
ennalta sanaa viemään,
jotta joutuin palaisi siunaus valtakuntaamme,
kirotun käden alla huokaavaan. kirotun käden alla huokaavaan.
Mitä oli syynä hänellä jättää maansa?
- Malttia. - Hänellä ei sitä ollut.
Hulluutta on pako tuo.
Jos meitä ei pettureiksi tekomme tee, niin tekee pelko siksi.
Ei tiedä, viisausko vai pelko syynä.
Vai viisaus!
Jättää vaimon, jättää lapset ja kodin, konnun, arvot kaikki paikkaan,
josta itse pakenee.
Hän meitä ei lemmi.
Hän luonnon ääntä ei kuule.
Tiitti raukka, tuo lintusista pienin,
tappelee pesänsä poikasista haukkaa vastaan.
Käly armas, mä pyydän, malttakaa.
Puolisonne on jalo, viisas, älykäs -
ja tuntee parhaiten itse vuodenajan oikut. ja tuntee parhaiten itse vuodenajan oikut.
Enempää puhua mä tuskin tohdin.
Mutta julma on aika,
jos me tietämättä tulemme pettureiksi -
ja pelästymme, vaikka emme syytä pelkoomme tiedä,
mutta meren raivon myrskyissä ajelehdimme vain sinne tänne.
Pikku serkku.
Hänellä isä on, ja isätön toki on hän.
Isäsi, lapsi, on kuollut.
Mitä aiot tehdä nyt ja miten elää?
Ei isäni ole kuollut, niin kuin sanot.
On, kuollut on hän.
Mistä nyt saat isän?
No, mistä sinä miehen saat?
Niitä ostaa voin kymmenittäin joka markkinoilta.
Niitä ostat, ehkä myydäksesi jälleen.
Älysi mukaan haastelet, mutta sentään ikäiseksesi älykkäästi kyllä. Älysi mukaan haastelet, mutta sentään ikäiseksesi älykkäästi kyllä.
Äiti, oliko isä petturi?
Oli kuin olikin.
Mikä on petturi?
Sellainen, joka vannoo ja valehtelee.
Ovatko kaikki sellaiset pettureita?
Kaikki sellaiset ovat pettureita ja hirtettäviä.
Kuka heidät hirttää?
Kunnon ihmiset, tiettävästi.
Sitten ovat kaikki vannojat ja valehtelijat aika houkkia,
sillä vannojia ja valehtelijoita on yltäkyllin voittamaan kunnon ihmiset.
- Rouvani. - Voi sinun puheitasi.
Jumalan siunaus, kaunis rouva.
En tuttu liene, mutta arvonne tunnen.
Varoitan, että on vaara lähellänne.
Jos köyhän vaimon neuvoon suostutte,
täällä älkää olko.
Pois, pois lapsinenne.
Minne paeta? En pahaa ole tehnyt.
Vaan nyt muistan.
Maailmassa elän, jossa pahuutta usein ylistetään,
ja vaarallista hulluutta on joskus hyvä työ.
Miksi silloin käytän tuota naisen puolustusta:
"En ole pahaa tehnyt?"
Missä on miehenne?
Ei paikalla niin häväistyllä, toivon, mistä hänet kaltaisesi löytäisi.
- Petturi on hän. - Valehtelet!
- Ei! - Mato!
Ei!
Menkäämme yksinäiseen varjopaikkaan -
povemme raskaat tyhjiksi itkemään. povemme raskaat tyhjiksi itkemään.
Ei, ennen miekkaan kiinni,
urhon lailla sorrettua synnyinmaata puolustamaan.
Joka aamu siellä uudet lesket parkuvat -
ja uudet orvot itkevät. Uusi murhe lyö taivaan kanteen,
joka kajahtaa, kuin skottien surun tuntisi se -
ja vastaan valittaisi yhteen ääneen.
Se, mitä kerroitte, on kenties totta.
Tuo hirmulainen, jonka pelkkä nimi syö kieleen rakon,
kelpo mieheksi ennen oli arvattu.
Ken se tuossa?
Kunnon serkku.
Terve.
Nyt mä tunnen.
Jumala armas, torju kaikki, mikä meidät tekee vieraiksi toisillemme.
Aamen.
Kuinka on Skotlanti?
Voi, kurjaa maata.
Se itseään jo kauhistuu.
Ei ole se enää äitimme, vaan hautamme.
Se, joka ei mitään tiedä, saattaa siellä hymyillä joskus.
Vaikerrus, parku ja ilmaa viiltävä huuto kaikuu, mutta sitä ei kukaan näe. Vaikerrus, parku ja ilmaa viiltävä huuto kaikuu, mutta sitä ei kukaan näe.
Hullutusta on syvä murhe.
Mikä uusin suru?
Jo päivän vanha kertojaansa nauraa.
Jokainen hetki uuden tuo.
Miten puolisoni voi?
Hyvin.
Ja kaikki lapsukaiset?
Hyvin hekin.
Tyranni heidän rauhaansa eikö uhkaa?
Ei. Rauha oli heillä, kun lähdin.
Sanojasi älä säästä. Kuinka on laita?
Kun tänne lähdin sanaa tuomaan,
jota niin raskas oli kantaa,
huhu kulki, että aseissa on monta kelpo miestä.
Nyt apu tarpeen on.
Te Skotlannissa uroja luokaa. Naisten käteen miekka.
Tämä kurjuus poistakaa.
Se lohduksi olkoon,
että tuloa teemme.
Siward-urhon meille ja miestä kymmenentuhatta Englanti antaa.
Parempaa, taitavampaa sotamiestä ei kristikunnassa ole. Parempaa, taitavampaa sotamiestä ei kristikunnassa ole.
Moinen lohtu jos olisi mullakin,
mutta sanani on ulvottava erämaassa,
missä ei korvaa kuulevaa.
Ne ketä koskevat?
Yleistä tuskaako?
Vai yksityistä ja yhden omaa?
Joka kunnon sielu siitä ottaa osansa,
mutta suurin osa -
sun yksinomaan on.
Jos mun se on, sitä älä peitä. Tuo se heti tänne.
Älä iäksi kieltä kammoa,
joka korvasi nyt täyttää haikeimmilla sävelillä, mitä ovat ne koskaan kuulleet.
Minä arvaan.
Linnanne vallattu on. Vaimo ja lapset tylysti murhatut.
Jos tavan kerron,
niin lisään tuohon uhririistan röykkiöön teidänkin ruumiinne. niin lisään tuohon uhririistan röykkiöön teidänkin ruumiinne.
Armon Herra.
Mies.
Tuo tuskasi ilmi.
Suru, jolla ei kieltä, kiduttaen kiusaa vaivattua mieltä.
Lapsetko myöskin?
Vaimo, lapset, orjat, mitä vaan löydettiin.
- Ja vaimoniko myös? - Niin.
Lohtua.
Tulinen kostomme olkoon lääke, joka tämän kuolontuskan parantaa.
Hänellä ei ole lasta!
Kyyhkyseni kaikki?
Sanoitko kaikki?
Lemmon kotka! Kaikki?
Kaikki poikaseni äitinensä ja yhdessä iskussa?
- Se kestäkää kuin mies. - Sen kyllä teenkin.
Mutta tuntea se täytyy myös kuin mies. Mutta tuntea se täytyy myös kuin mies.
Mun täytyy muistaa, että ovat elossa olleet nuo kalliit henget.
Näkikö sen taivas eikä auttanut?
Syntinen Macduff.
Sun tähtesi surmattiin heidät.
Mun syntini eikä omiensa tähden -
heidät teurastettiin.
- Herran rauha heille. - Hio sillä miekkasi.
Harmiksi muuta murhe. Sydäntä älä hellytä, vaan kiihdytä.
Naisen lailla itkeä mä voisin ja kielin kerskata!
Hyväinen taivas, pois viipy nyt.
Tuo lempo Skotlannin eteeni saata.
Tuo liki miekkaa mies.
Jos pelastuu hän,
anteeksi myös taivas hälle suokoon.
Milloin hän viimeksi kulki?
Sen jälkeen, kun hänen majesteettinsa sotaan lähti,
olen nähnyt hänen vuoteeltaan nousevan, yönuttuun pukeutuvan,
menevän kamariinsa, ottavan paperia,
kääntävän sitä, kirjoittavan, lukevan,
sinetillä sen lukitsevan ja taas käyvän maata,
ja koko ajan sikeimmässä unessa.
Paitsi kävelemistä ja muuta toimimista,
oletteko kuullut hänen unen hyörinässä mitään puhuvan?
Olen, ja sellaista, jota en tahdo matkia hänen jälkeensä.
En teille enkä muille.
Ei ole mulla sanoilleni todistajaa.
Nähkääs! Tuossa hän tulee.
Tuo on aivan hänen tapaansa. Sikeimmässä unessa, niin totta kuin elän.
- Tarkastelkaa häntä. Hiljaa. - Hänen silmänsä ovat auki.
- Niin, mutta näkö on ummessa. - Mistä hän on kynttilän saanut?
Hänellä pitää aina olla kynttilä palamassa. Se on hänen käskynsä.
Mitä hän nyt tekee?
Kas, kuinka hän hieroo käsiänsä.
Olen nähnyt hänen sitä tekevän neljänneksen tuntia yhteen mittaan.
Vielä tuossa sittenkin on pilkku.
Vaiti. Hän puhuu.
Pois, kirottu pilkku. Pois, sanon minä.
Yksi. Kaksi.
Nyt on aika käsissä.
Helvetti on pimeä.
Hyi, herrani, hyi! Soturiko ja pelkuri?
Miksi sitä pelkäämme, kuka tietää, kun ei kellään ole voimaa vaatia tilille?
Mutta kukapa olisi uskonut siinä vanhuksessa niin paljon verta olevan? Mutta kukapa olisi uskonut siinä vanhuksessa niin paljon verta olevan?
Fifen thanilla oli vaimo. Missä hän nyt on?
Mitä?
Pois nuo, herrani. Pois nuo.
Vai niin. Olette saanut tietää, mitä teidän ei pitäisi.
Hän on puhunut, mitä hänen ei pitäisi. Siitä olen varma.
Aina vain se vereltä haisee.
Kaikki Arabian höysteet eivät voisi tuota pientä kättä hyvänhajuiseksi saada.
Sepä vasta huokaus.
Hänellä on raskas paino sydämellään.
Tälle taudille ei minun taitoni voi mitään. Tälle taudille ei minun taitoni voi mitään.
Olen toki ihmisiä nähnyt, jotka ovat unissaan käyneet -
ja kuitenkin Herrassa nukkuneet omaan vuoteeseensa.
Suo, Jumala, anteeksi meille kaikille.
Peskää kätenne. Yönuttu yllenne.
Pois tuo kalpea muoto.
Sanon vielä kerran: Banquo on haudattuna. Hän ei voi haudastaan päästä.
Käyvät huhut julmat.
Teko luonnoton tuo luonnottoman tuskan.
Salaisuuttaan mieli arka kuuroon pielukseensa purkaa.
Ei lääkäri vaan pappi tässä olisi tarpeen.
- Meneekö hän maata nyt? - Suoraa päätä.
Portilla kolkutetaan. Pois! Pois!
Pois, pois. Kätenne mulle.
Tehtyä ei voi tekemättömäksi tehdä.
Maata.
Mikä on metsä tuossa?
Birnam-metsä.
Englantilaiset saapuvat. Heitä johtaa Malcolm,
Siward, hänen serkkunsa, ja Macduff-urho.
Kosto heissä hehkuu.
Tyranni mitä tekee?
Varustaa vahvaksi lujan Dunsinanin.
Sanovat toiset häntä hulluksi.
Toiset, vähemmän vihaiset, sen nimittävät urouden raivoksi.
Varma vain on, ettei hän järjestyksen vyöhön pinnoittaa voi kipeätä asiaansa.
Nyt hän tuntee, kuinka istuu käteen salamurha.
Ei käskyläisiä töissään johda lempi vaan pelko.
Nyt hän tuntee, kuinka arvo on höllässä,
kuin jättiläisen nuttu on varaskerin päällä.
Hiisi mustatkoon sut, maidonkarva konna.
Tuon hanhennaaman mistä sait?
- Tulossa on kymmentuhatta… - Hanheako, lurjus?
Ei, soturia. Ei, soturia.
Raavi silmäsi ja punaa pelkosi, maitomaksa hölmö.
Mitä sotureita?
Hiiteen sielusi.
Nuo liinahtavat poskesi pelon luovat.
Mulkosilmä, mitä sotureita?
Englannin sotajoukko, kuninkaani.
Pois naamoinesi.
Seyton!
Sairaaksi ihan tuo minut saattaa. Seyton, hoi!
Tämä puusti iäksi nostaa mut tai maahan paiskaa.
Elänyt olen kylliksi.
Elon aika jo syksyyn kallistuu ja lehden lähtöön,
Ja iän seuralaiset,
kuuliaisuus, kunnia, rakkaus, ystävysten joukot,
ne mennyttä on.
Seyton, mitä uutta muuta?
Kaikki totta, herrani, mitä on kerrottu.
Mä tappelen, kunnes liha luistani on vuoltu.
- Tuo sotisopani. - Ei vielä aika.
Puen ylleni sen. Lisää ratsuja -
vakoomaan maata. Hirteen joka mies, joka pelon mainitsee.
Sotisopani!
Kuinka on sairas?
Enemmän kuin sairaus -
kiduttavat häntä synkät mielihoureet, jotka unen häneltä vievät.
Häntä auta.
Taikaa sulla eikö mielen tautiin,
taitoa nykiä surun juuret muistista irti,
aivoista kaikki tuskan piirteet poistaa -
ja armaalla unhon vastamyrkyllä tuhota rinnasta -
se tuhon aine, joka jäytää sydäntä?
Siinä itseänsä potilaan itse auttaa täytyy.
Koirille rohtosi! Minä en siitä huoli!
Seyton! Ne ratsut!
Ei ennen surma mua saavan näy,
kuin Dunsinaniin Birnam-metsä käy!
Oksan joka mies taittakoon ja kantakoon sitä edessään.
Sen teemme.
Sanovat, että Dunsinanissa yhä tyranni varmana on -
ja piiritystä siellä aikoo kestää.
Tuki viimeinen. Tuki viimeinen.
Pakosta häntä seuraavat jotkut,
hekin sydämin pensein.
Lippumme pystyyn muurin ulkopuolelle!
"Tulevat", huudetaan jo.
Linnan vahvuus ivaa piiritystä.
Siellä maatkoot siksi, että heidät nälkä syö ja rutto!
Alatte leikin.
Me ja kunnon Macduff teemme, mitä on vielä tekemättä.
Jos tietäisi vain, missä on tuon pedon säilö, Jos tietäisi vain, missä on tuon pedon säilö,
niin selkään tulkoon, jos eivät miekat häily.
Me niihin turvatkaamme!
Tännepäin!
Jos heitä eivät meidän miehet auttaisi,
uljas olisi tehty vastus, parta vasten partaa,
ja kotiin heidät piesty.
Nyt lähellä ollaan!
Lehväsuojat maahan ja tosi eteen!
Nyt kaikki torvet soimaan!
Soittakaa,
te veren, surman julkihuutajat!
Mikä melu?
Se naisten huutoa on, hyvä herra.
Mä muistan tuskin, miltä pelko maistuu.
Oli aika,
jolloin väristys mut valtasi, kun öisen huudon kuulin.
Satu julma sai tukan nousemaan,
kuin olisi henki siinä ollut.
Mitä oli huuto?
Kuningatar on kuollut, hyvä herra.
Hän olisi saanut toiste kuolla.
Aikaa kyllä olisi ollut sille sanomalle.
Huomenna, huomenna ja huomenna.
Näin päivä päivältä aika vitkaan mataa -
elämän kirjan viime tavuun asti. elämän kirjan viime tavuun asti.
Jokainen eilispäivä synkkään hautaan on narrin vienyt.
Sammu, pikku tuohus.
Elämä vain on varjo kulkevainen,
näyttelijäraukka, joka näyttämöllä raivoaa aikansa -
ja katoaa sitten.
Tarina on se hupsun tarinoima.
Täynnä ilmaa, tulta, mutta mieltä vailla.
Kuningas armollinen. Sanoisin, mitä nähneeni luulen,
mutta en tiedä kuinka.
No niin. Sano.
Katsoin Birnamiin, niin minusta näytti -
metsä käyvän.
Vihanne kärsin, jos en puhu totta.
Sen nähdä voitte virstan parin päässä, ja niinkuin sanoin: metsä, joka käypi. Sen nähdä voitte virstan parin päässä, ja niinkuin sanoin: metsä, joka käypi.
Jos puhut valhetta,
niin lähipuussa saat elävänä riippua, kunnes kutistaa nälkä sut.
"Älä pelkää, kunnes Dunsinaniin kulkee Birnamin metsä."
Ja nyt metsä kulkee päin Dunsinania.
Aseisiin! Joutuin!
Jos totta on tuo, niin yhdentekevää,
jos täältä pakenee tai tänne jää.
Soi, jyry!
Tule, hukka! Myrsky, myllää!
Mä kuolla toki tahdon panssari yllä.
Nimesi?
Kauhistut, jos saat sen kuulla.
En.
Vaikka tulikuumempi se olisi kuin mikään helvetissä.
Macbeth on se.
Nimeä korvalleni ilkeämpää ei mainita voisi perkelekään.
Eikä pelottavampaa.
Sen sä valehtelet, kirottu julmus.
Miekallani valheeksi sen todistan!
Sinä olit vaimon luoma.
Seis, hornan koira!
Sua yksin kaikista olen karttanut. Pois käänny.
Liiaksi verilläsi sieluani on rasitettu.
Sanoja ei mulla.
Nyt miekka puhuu.
Haavoittuviin päihin säiläsi iske. Haavoittuviin päihin säiläsi iske.
Lumottu henkeni on.
Ei sille mitään voi vaimon luoma.
Lumouksesi heitä.
Enkeli, jota olet palvellut julistakoon sulle:
"Äidin kohdusta otettiin keskeneräisenä Macduff."
Kirottu kieli, jolta mä sen kuulin.
- Minä en taistele kanssasi. - Siis antaudu, pelkuri!
Minä en antaudu matelemaan maassa Malcolm-nulkin edessä -
kiroavan roistokansan härnätessä.
Vaikka kulki Dunsinaniin Birnam-metsä -
ja vaikka et ole sinä vaimon luoma, niin viimeistäni koitan.
Karkaa päälle, Macduff.
Kirottu se, joka ensin huutaa: "Seis!"
Terve, kuningas skottein.
Terve, skottein kuningas!
PERUSTUU WILLIAM SHAKESPEAREN NÄYTELMÄÄN PERUSTUU WILLIAM SHAKESPEAREN NÄYTELMÄÄN
Tekstitys: Petra Rock Paavo Cajanderin suomennoksen pohjalta
Kuningas Lear -sitaatti Paavo Cajanderin suomennoksen pohjalta