Millal saame kokku taas?
Kas kui välgust valkab aas?
Kui on möödas sõjasõit,
kui on kaotus käes ja võit.
Kus on koht?
Eks nõmmel seal.
Macbeth sinna ilmub ka. Macbeth sinna ilmub ka.
Ilusaks saab ilgus, ilgeks ilu.
Ruttu uttu läbi vihmavilu!
Tervist, vapper sõber!
Sa räägi kuningale, kuis see möll seal sinust jäi.
Kõik oli kahevahel.
Kui väsind ujujad, kes haardund ühte, väed kägistasid teineteist.
Macdonwald, see julmur.
Saatus naeratas ta neetud tööle
kui mässumehe hoor.
Kuid kõik liig nõrk.
Sest väärt Macbeth, ta pälvib seda nime,
Fortunat põlates, peos välkuv mõõk, mis auras kättemaksu verest,
kui tubliduse lemmik raius tee ta neetu ette! kui tubliduse lemmik raius tee ta neetu ette!
Ei tere-, ei ka jumalaga-kätt!
Ta lõhestas ta lõuast nabani
ja kinnitas me müürile ta pea.
Oi vapper nõbu! Tõesti auväärt rüütel!
Vast vaprusega relvastatud õiglus lõi piigimehed kandu välgutama…
kui Norra isand edulootuses tõi helkjad relvad
värske abiväega me vastu taas.
Kas Banquot ja Macbethi, me pealikuid, see hirmutas?
Oo jaa.
Kui värvud kotkaid või kui jänes lõvi.
Siis kahekordselt nad müristasid vaenlasele pihta.
Ei saa ma rääkida.
Haavad kisendavad appi.
Jumal kaitsku kuningat!
Taan, kust sa tuled?
Fife'ist, kuningas,
kus Norra lipud mõnitavad taevast, nii et meil hakkas külm. kus Norra lipud mõnitavad taevast, nii et meil hakkas külm.
Kuid norralane seal õudses summas taan Cawdori, peaäraandja abil
vast ähvardavat tüli alustas.
Ent siis Macbeth ja Banquo, raudrüüsse rõivastatud,
teda sundisid enesega mõõku mõõtma.
Hoop hoobi vastu, ranne randme vastu, ja kammitsesid ta söösti.
Lühidalt…
võit meile jäi.
Oh õnne!
Taan Cawdor meid ei reeda enam iial.
- Ei. - Sa teatavaks ta surmaotsus tee.
Teen teatavaks.
Ja tema au…
Macbeth nüüd võtku see.
Kus sa käisid, õde?
Sigu tapmas.
Ja sina, õde?
Näe, mis mul on.
Näita. Näita!
Meremehe pöial. Mees uppus kodu rannavees.
Trumm lööb! Ja veel!
Macbeth on teel.
Jah.
Sõelas sinna seilan ma.
Rändrotina, kes ilma sabata. Just nimme, nimme, nimme.
Kuivab mees mu käes kui rohi. Kuivab mees mu käes kui rohi.
Ööl ei päeval und ei tohi…
sigineda laugel tal.
Elagu kui vande all.
Tapku seitsekümmend seitse
ränka ööd ta liikmeid leitse.
Meid ei pea ei veed, ei mäed.
Nõiaõeste kolmik käed…
…nõndaviisi ühenda.
Kolm kord sulle, kolm kord mulle.
Kolm kord veel teeb…
Üheksa.
Vakka!
Nõiasõlm on koos.
Nii ilus-ilget päeva teist ei tea.
Kas Forres on veel kaugel?
Kes need on? Neil on nii närtsinud ja õudne ilme,
kui polekski nad pärit siit maailmast.
On teil elu sees? Kas inimhäält te kuulete?
Kui võite, siis öelge meile: kes te olete?
Au sulle, Macbeth.
Au, sa Glamisi taan!
Au sulle, au, Macbeth, Cawdori taan!
Au sulle, au, Macbeth.
Saad kuningaks.
Kas olete te paljas lumm või need, kes paistate? Kas olete te paljas lumm või need, kes paistate?
Kui aja külvi näeb te pilk, kui teate, mis iva idaneb, mis iva mitte,
siis kõnelge ka mulle, kes ma teilt ei palu pooldust ega vaenu.
Väiksem kui Macbeth, kuid suurem.
Vähem õnnelik, kuid õnnelikum.
Sust tuleb kuningaid, kuid kuningat ei saa sust endast.
Au, Macbeth ja Banquo!
Banquo ja Macbeth.
Teile au.
Pidage, kidakeelsed! Rohkem rääkige.
Saan Glamisi taaniks. Kuid Cawdoriks?
Taan Cawdor elus on ja õnnes-aus.
Ning saada kuningaks on usutavuspiirist kaugel.
Te ütelge, kust võtate nii veidra teate.
Miks siin nõmmel prohvetlikult kõneldes meid peatasite?
Maal omad mullid on nii nagu veelgi.
Need olid nondest. Kuhu nad nüüd said?
Mis näis kehalik, hajus kui hingus.
Oleksid nad jäänud!
Kas oligi neid, kellest räägime?
Või oleme ehk hulluputke söönud, mis võtab aru vangi?
Teist tuleb kuningaid.
Teist kuningas.
Taan Cawdor ka veel. Käis ju nii see jutt?
Jah, nõnda laul ning sõnad. Jah, nõnda laul ning sõnad.
Kes seal on?
Su võidusõnum kuningal, Macbeth, on õnnelikult käes.
Ja kui ta luges su enda panusest rebelli vastu,
tas kiitusega vaidles hämmastus, mis sinu on, mis tema.
Meil käsk on tuua sulle kuninglikku tänu.
Ja üksnes saata tema juurde sind, ei mitte sulle tasu maksta.
Ning käsirahaks suuremale aule
ta käskis mul taan Cawdoriks sind hüüda.
Nii tervitangi sind, väärt taan. Nii tervitangi sind, väärt taan.
See au sulle kuulub.
Mis? Kas põrguline räägib tõtt?
Taan Cawdor elab. Miks te ehite mind võõra rüüga?
See, kes oli taan, küll elab veel,
kuid raske kohtu alla ta antud on ja elust ilma jääb.
Kas lõi ta lausa norralaste poole
või toetas sala neid
või mõlemiti ta reetis oma maad, mul pole teada.
Kuid äraandmine on tõestatud ja omaks võetud…
See ta kukutas.
Teid tänan vaeva eest.
Ah Glamisi taan ja nüüd ka Cawdor siis.
Veel pole kõrgeimat. Eks näi, et kuningaks te lapsed saavad, Veel pole kõrgeimat. Eks näi, et kuningaks te lapsed saavad,
kui need, kes tegid minust Cawdori, ei ennustanud teile vähemat?
Neid uskudes võib taani-aule lisaks teid veedelda ka troon.
Kuid, veider küll.
Et veenda meid me hukatuseks, tihti
öö teenrid kõnelevad meile tõtt
ja usutavat tühjas-tähjas - selleks, et asja süvaolemusest reeta.
See ülemaine innusisendus ei või ju olla halb, ka mitte hea.
Kui halb, miks annab ta siis käsiraha ning algab tõega?
Sain taan Cawdoriks.
Kui hea, miks hämmeldun siis vihjest nii, et hirmus pilt mul ajab juuksed püsti
ja kindel süda vastu roideid taob nii kui ei iial?
Vastsed koledused on tühisemad hirmsaist kujutlustest.
See mõrvauid, see paljas viirastus
nii vapustab mu tervet olemist, et teojõud aimdustesse lämbub
ja olevast jääb ainult, mida pole.
Kui saatus tahab kuningaks mu teha, võib see mulle krooni pähe panna isegi.
Mis tuleb, tulgu.
Ka tooreim päev ei peata aja kulgu.
„Ma kohtasin neid võidu päeval.
Nägin kõige kindlamaist tõendeist ära, et nad teavad rohkem kui surelikud.
Kui ma süttisin ihast pärida neilt rohkem,
moondusid nad õhuks ja hajusid sellesse.
Ja kui ma siis rabatult paiga peal seisin,
tulid sinna kuninga käskjalad, kes hüüdsid mind taan Cawdoriks,
pruukides sedasama nime, millega nõia-õeksed mind tervitasid
ja kuulutasid tulevasi aegu, hüüdes: „Au kuningale, kelleks sa pead saama!“ ja kuulutasid tulevasi aegu, hüüdes: „Au kuningale, kelleks sa pead saama!“
Pidasin tarvilikuks seda sulle teatada, mu suuruse kõige kallim osaline,
et sa ei jääks ilma oma rõõmuosast,
teadmata, mis suurust sulle on tõotatud.
Pane see oma südame ligi ja jää hüvasti.“
Sa oled Glamis ja Cawdor ka,
ja saad seks, mis on tõotatud.
Kuid ometi ma kardan sinu loomust.
Liiga täis on see sul inimlikku headuspiima, et minna otse.
Võiksid saada suureks.
Auahnust on sul, kuid sul pole kurjust, mis käib sel saatjaks.
Mida väga tahad, sa tahad vagalt.
Põlgad valemängu, kuid tahad võltsilt võita.
Rutta nüüd,
et oma vaimu valaksin su kõrva
ning et mu keele vaprus nuhtleks kõike,
mis tagasi sind hoiab kuldsest võrust.
Kas hukatud on Cawdor?
Majesteet.
Ma rääkisin just mehega, kes nägi pealt ta surma.
Ta olla vabalt oma reetmist möönnud,
teilt andeks palunud ning osutanud täit kahetsust.
Ei õnnestunud elus tal miski nii kui elust loobumine.
Ta suri nagu mees, kes õppinud on surres
pihust heitma kalleima kui tühja kribu-krabu. pihust heitma kalleima kui tühja kribu-krabu.
Pole teadust, mis aitaks näha mehe meelt ta näost.
Ma usaldasin teda absoluutselt kui aumeest.
Oo, mu üliüllas nõbu!
Mu tänamatuspatt mind vaevas just nii raskelt!
Üht vaid tunneb rind: võlg suurem on kui kõige ilma hind.
Mu teenistus ning truudus kohust täites end ise tasub.
Siis tere!
Sind istutama hakkasin, ja tahan sind täide õide viia.
Üllas Banquo, kes sa ei teinud vähem
ega pea ka vähem pälvima.
Las ma surun su vastu südant.
Kui ma võrsun seal, on viljad teie.
Minu rõõmutulv nii üle keeb,
et murepiiskadesse ta kipub peitu. et murepiiskadesse ta kipub peitu.
Pojad, kaimud, taanid,
kõik, kelle koht mu ligi,
teadke siis: aujärje pärandame sellega me oma vanimale, Malcolmile…
kes olgu nüüdsest Cumberlandi prints.
Kuid ärgu jäägu üksinda see au,
vaid aadlimärgid süttigu kui tähed neil, kes on seda väärt.
Nüüd Invernessi, et aina tugevneks me liit.
Ma olen ise heerold: rõõmustan
te saabumise sõnumiga naist. Ma ruttan alandlikult.
Tubli Cawdor!
Järgnegem nüüd talle, kes tõttas meile aset valmistama.
Mu võrdlematu nõbu!
Ah Cumberlandi prints!
See astmeks on, kus tuleb kukkuda või üle söösta, See astmeks on, kus tuleb kukkuda või üle söösta,
sest ta on teel mul.
Tähed, valgus peitke!
Mu musta soovi ärge pilku heitke!
Täna ööseks tuleb kuningas te majja ulualla.
Oled arust! Kas pole siis ta juures sinu isand?
Jah, aga, andeks: taan on tulekul. Üks minu sõber ette kihutas.
Sa kanna hoolt ta eest, ta suure teate tõi.
Hääl kähiseb ju kaarnalgi,
kes teatab Duncani fataalsest saabumisest.
Tulge, vaimud, kes õhutavad mõrvamõtteid.
Tehke mu naiselikkus olematuks,
täitke mind pealaest varvasteni julmusega.
Mul külmaks muutke veri soontes.
Pange kõik süümepiina sissepääsud lukku, Pange kõik süümepiina sissepääsud lukku,
et kõheleva loomu koputus ei viiks mind sihilt
ega külvaks rahu mu otsuse ja sammu vahele!
Mu rindadele tulge,
võtke piim sealt sapiks, teie, mõrvadeemonid,
kes nähtamatult ootate, kus iial roim rabab loodust.
Tule, tihe öö, end mähi põrgu süngelt hahka suitsu,
et puss ei näeks mul enda löödud haava
ning läbi kesköö vaiba piidlev taevas ei hüüaks: Peatu! Peatu!
Auväärt Glamis!
Suur Cawdor! Suur Cawdor!
Varsti suurem mõlemast!
Su kiri kandis tuhmist olevikust mind välja nii,
et nüüdissilmapilgus ma tunnen tulevikku.
Kallim.
Duncan öö veedab meil.
Ja millal lahkub meilt?
Ta tahab homme.
Oo, iial ärgu tõusku päev selleks homseks!
Su nägu, taan, on nii kui raamat lahti: sealt paistab veidraid asju.
Aja petteks näi nii kui aeg.
Sa kanna lahkust silmis ja käes ja keelel.
Näi kui süütu lill, kuid ole uss seal all.
Me võõra eest saab kantud hoolt.
Sa jäta selle öö suur ettevõte minu korraldada. Sa jäta selle öö suur ettevõte minu korraldada.
Ja kõik me tulevased ööd ja päevad
me sõltumatu võimu hiilgust näevad.
Pilk helgeks tee!
Kel näol on kahtlus, kahtlust külvab see.
Muu jäta minu teha.
See loss on kenas kohas.
Leebe õhk nii magusalt ja hellitavalt paitab me helli meeli siin.
Ja suvevõõras, see templeis-pesitseja pääsuke
siin ehitamisinnu läbi näitab,
kui pehme on siin taeva hõng.
Ei simssi, ei ungast ega viilu,
kus sel linnul rippsängikest ei oleks ega hälli.
Kus nende pesapaigad on, seal õhk, ma olen märganud, on mahe. Kus nende pesapaigad on, seal õhk, ma olen märganud, on mahe.
Näe, meie auväärt emand!
Me vaev, ka kahekordselt nähtud igas asjas,
jääb tühiseks ja armetumaks tasuks au-osutuste külla kõrval,
miska on majesteet me koda õnnestanud.
Aga kus on Cawdor?
Me olime tal kannul. Tahtsime ta kortermeistriks olla.
Kange ratsur! Ta kiindumus, nii terav kui ta kannus,
tõi enne meid ta koju.
Õilis emand, me jääme siia ööks.
Andke oma käsi.
Ja läki peremehe juurde.
Kui teha, mis saab tehtud, tehtama see siis peaks ruttu.
Kui salamõrv võiks oma võrku köita tagajärjed ja nõnda õnnestuks,
et ainus hoop kõik igaveseks lõpetaks.
Siis siin… Siis siin…
sel aja kitsukesel kohtupingil me hülgaks igaviku.
Aga ikka meilt nõutakse siin vastust. Õpetatud saab vaevalt kätte veretöö,
kui juba see pöördub leiutajat nuhtlema.
Rangelt ausa käega õiglus tõstab me enda seatud mürgisegu-peekri me oma suule.
Kahekordselt kindel on kuningas.
Sest olen tema hõim ning alam:
see topelt seob mind.
Ja kui võõrustaja
ma peaksin tõrjuma ta mõrtsukaid ja mitte käima, nuga peos.
Ning Duncan on olnud
kroonikandjana nii helde,
et pasunkeelil nagu inglid kõik ta voorused ta tapmist tauniksid.
Ja halastus kui paljas sülelaps, kes rajul ratsutab,
või taeva keerub, kes sõidab õhu nähtamatuil hoostel,
teo õudust uhkaks kõigi silmisse, et pisaraisse upuks tuul. teo õudust uhkaks kõigi silmisse, et pisaraisse upuks tuul.
Mul kannust teist pole ergutamas kavatsust…
kui vaid auahnus, mis üles lööb ja kukub ülekaela…
Noh, mis uut?
Söök pea on söödud.
Kas tema küsis mind?
Kas sa ei tea siis?
Me seda asja edasi ei tee. Ta ülendas mind vast.
Ja kuldaväärt on kiit, mis kuulen igat sorti rahvalt.
See tahab kandmist täies hiilguses
ja mitte äraheitmist.
Kas siis purjus su lootus oli, mille võtsid rüüks?
Või jäi see magama
ja ärgates kaeb kaamel näol, mis ta nii varmalt tegi?
Ma siitmaalt nii näen ka su armastust.
Kas kardad olla teos ja tubliduses see, kes sa oled ihas? Kas kardad olla teos ja tubliduses see, kes sa oled ihas?
Saavutada kas tahad elu õilmeks peetavat
ja elada kui enda meelest argpüks,
kel „tahaks“ sörgib „ma ei tihka“ sabas kui vanasõnas vaene kõuts?
Jää vait.
Ma julgen kõik, mis inimese väärt. Kes rohkem julgeb, pole inimene.
Mis loom sind käskis mulle kõnelda siis sellest üldse?
Siis sa julgesid ja olid mees.
Ja tahe rohkem olla veel mehemaks sind muutis.
Olen imetanud ja tean, kuis laps on rinna otsas armas.
Kuid siiski tõmbaksin ma rinnanibu ta hambutumast suust
ja pigistaksin siis, kui ta mulle naerdes otsa vaatab, tal ajud peast,
kui andnud oleksin ma sinu vande.
Ja kui meil äpardub?
Äpardub?
Sa ainult kruvi julgus päästikuni ja meil ei äpardu.
Kui Duncan magab,
ja päeva raske teekond annab talle hea une, ja päeva raske teekond annab talle hea une,
uimastan ta kammerjunkrud ma veiniga ja vürtsidega nii,
et mõlemate aju valvur mälu on nagu suits
ja nende aruanum kui aurav nõiakatel.
Tõpraunne nad jäävad maha nagu surnud, siis…
sa ütle, mida kahekesi teha ei saaks me kaitsetule Duncanile,
et teps ei jääks ta purjus valve kaela me vägev veretöö?
Sa ainult poegi mulle sünnita.
Nii kangest ainest saab ainult mehi.
Kes ei usuks siis, kui teeme veriseks kaks magajat ja tarvitame nende endi nuge,
- et see on nende töö? - Kes söandaks muud,
kui halame ja teeme kaebekisa ta surma pärast?
Minu meel on kindel.
Mul iga kiud on pingul hirmsaks teoks.
Nüüd lahke nägu aega petma peab. Nüüd lahke nägu aega petma peab.
Võlts ilme katku, mis võlts süda teab.
Kuu loojus. Kella ma ei kuulnudki.
- Kuu loojub keskööl. - Hilisem näib aeg.
Säh, minu mõõk.
Ka taevas hoiab kokku.
Kõik küünlad kustund on.
Mind vaevab raske uni nagu tina, kuid tõrgun magamast.
Lahked väed, te taltsutage neetud mõtteid, mis see tukastus toob kaasa!
- Anna mõõk. Kes on seal? - Sõber.
Veel ärkvel? Kuningas läks juba sängi.
Ta oli üpris rõõmus ning veel saatis te kodakondsetele suuri kinke.
Ootamatus me tahte tegi häda teenriks, muidu ta avaldunuks vabalt.
Kõik on hästi.
Ma nägin eile kolme nõida unes.
Tõtt mõndagi nad teile näitasid.
Ma nendele ei mõtle,
ent, kui te leiaks selleks sündsa aja,
võiks me sest asjast pisut kõnelda. Kui saate mahti.
Nagu teile sobib.
Head ööd siis seniks!
Aitäh, ja teile sama.
Sa ütle emandale: kui mu jook on valmis, helistagu.
Kas näen ma tõesti nuga enda ees?
Ja pide minu poole?
Tule…
Kahman su.
Ei tabanud sind, aga näen sind üha.
Kas, neetud nägemus, sind kombata ei saa, vaid ainult näha?
Või sa oled pelk viirastus ja paljas silmapete,
mis kuumaks köetud aju sünnitanud?
Ma näen sind.
Oled sama haaratav kui see, mis nüüd mul peos.
Mind saadad rajal, mida mööda läksin. Just sellist riista tahtsin pruukida.
Mu silmad on kas teiste meelte narrid
või teistest rohkem väärt.
Näen aina sind
ja sinu peal ja teral verepiisku. Neid äsja polnud.
Seda kõike pole.
See mõrvamõte on, mis moonutab mu nägemist.
Sa, kindel maa, mu samme ära kuule,
et su kivid ei reedaks lobisedes minu teed.
Ma lähen.
Kell mind kutsub teole.
Duncan, sa ära kuule. Surmakell on see. Nüüd taevasse…
või põrgu viib su tee.
Kuula. Kuula.
See oli öökull, viimne head-ööd-hüüdja, fataalne huikaja.
Ta on just teol.
Mis pani purju nood, mind julgeks tegi.
Mis nemad summutas, see süütas minu.
Uks lahti jäi
ja teenrid, kõhud koormas, seal norskel oma kohust pilkavad.
Aamen.
Ööjoogi vürtsitasin neile nii, et surm ja elu tülis nüüd on,
kumb nad pärima peab.
Oh häda!
Nad vist ärkasid ja kõik jäi pooleli.
Ei, mitte tegu - katse meid hukkaks.
Kuula!
Panin valmis noad. Ta pidi leidma need! Panin valmis noad. Ta pidi leidma need!
Mu kaasa.
Ma tegin ära teo.
Kas kuulsid häält?
- Millal? - Praegu.
- Sealt alla tulles? - Jah.
Kuulata!
See oli hale pilt.
Narr mõte - öelda sellest: hale pilt.
Üks naeris unes, teine hüüdis: „Mõrv!“, nii et nad ärkasid.
Ma seisin, kuulsin.
Siis ütlesid nad oma palved ning jäid magama.
- Seal kaks on ühes toas. - Üks hüüdis „Hoidku Jumal meid!“,
teine „Aamen“, kui näinuksid nad mu timuklikke käsi.
Ent kui hüüdis üks „Jumal hoidku meid“, ei suutnud ma „aamen“ öelda.
- Ära sesse süüvi. - Miks ei suutnud ma siis öelda „aamen“?
Ma äkki armu vajasin ja kurku jäi „aamen“ mul.
Neist tegudest ei tohi sel viisil mõelda.
Siis nad teevad hulluks. Siis nad teevad hulluks.
Üks hääl just nagu hüüdis: „Ots on unel!
Macbeth nüüd tapab une!“
Süütu uni, mis sõlmib lahti mure sassis heided,
surm igaöine, saun töö vermetele
ja palsam solvanguile - teine roog,
- ja kõige toitvam, elu pidulaual. - Mis mõttes?
Üle maja karjus hääl: „Ots on unel!
Glamis on tapnud une! Ei iialgi nüüd Cawdor und enam leia!“
„Macbeth nüüd enam und ei leia.“
Kes see karjus nii?
Miks raiskad oma üllast jõudu sellest nii meelehaigelt mõteldes?
Too vett ja pese rüve tõendus oma kätelt.
Miks kaasa tõid need noad?
Need olgu seal. Sa vii nad sinna tagasi. Ja määri ta teenrid verega.
Ei, ma ei lähe. Ma kardan mõelda, mis ma korda saatsin, veel enam vaadata.
Kui tahtenõrk!
Siis anna noad. Siis anna noad.
Sest magajad ja surnud on nii kui pildid.
Lapsepõlve silm vaid pelgab joonistatud kuradit.
Teenritel näod kokku määrin verega, et kõik näiks nende süü.
Mu käed on sama värvi, aga häbi on kanda mul nii valget südant.
Mis koputus see on?
Miks iga kõbin ehmatab mind nii?
Mis käed need on? Need torgivad mul silmi peast.
Neptuuni mered kõik kas võivad uhta mu kätelt verd?
Ei, pigem see mu käsi kõik mahutumad rohelised veed
võib teha punaseks.
Et oma teole mitte mõelda, unustaksin kõik.
Ärata, jah, Duncan koputades üles! Ärata, jah, Duncan koputades üles!
Tahaksin, et võiksid.
Küll kopib!
Oleks ma põrgu väravavaht, kus saaks alles võtit pöörata!
Kop-kop!
Kes seal on, Peltsebuli nimel?
Viljahangeldaja, kes enese rikkaliku voe ootel üles poos.
Tule aga sisse. Sest higistada sa selle eest saad!
Kop-kop!
Siin sõnaväänaja, kes võis mõlemal vaekausil teise kausi vastu vanduda,
aga taevasse ei mõistnud end sisse väänata.
Tule aga sisse, sõnaväänaja.
Kop-kop! Kes seal on?
Inglise rätsep, kes käis prantsuse pükste kõrvalt näppamas.
Tule aga sisse, rätsep, siin on paras koht pressrauda soendada!
Kop-kop. Mitte ei anta rahu!
Aga siin on põrgu jaoks liiga külm koht.
Kauem ma siin põrguvahtima ei hakka. Kohe!
Pidage väravavahti meeles.
Kas heitsite nii hilja sängi, sõber, et tõusete nii hilja?
Ausalt öelda trimpasime teise kukelauluni. Ja joomine teeb, teadagi, kolme asja.
- Mis kolme asja joomine siis eriti teeb? - Annab punanina ja une ning ajab põiele.
Kiima ajab ta peale ja pealt ära ka.
Kihutab himu üles, aga veab teo peal alt.
Sestap võibki ütelda, et kõva joomine on kiima äraväänaja.
Tema ta toob ja tema ta tapab, üles käänab ja tühjaks väänab.
Ajab ta julgeks ja araks, tõstab ta püsti ja vaotab ta longu. Ajab ta julgeks ja araks, tõstab ta püsti ja vaotab ta longu.
Ühesõnaga väänutab ta magama ja paneb ta pikali ja jätab ta maha.
Jook pani sind vist täna ööselgi pikali?
Tervist teile!
Kas kuningas on tõusnud?
Ei, veel mitte.
Ta käskis mul end vara äratada. Jäin vaat et hiljaks.
Pean hüüda söandama.
Kas kuningas siit täna lahkub?
Nii ta määras.
Öö oli rahutu.
Kus magasime, seal lõõtsus korstnas torm.
Ja õhus kostis just nagu kaebehäält Ja õhus kostis just nagu kaebehäält
ja surmakriiskeid, ning ennustades võika häälega suurt segadust
ja kohutavaid mässe, vast-hautuid kurvas ajas.
Ja sünge lind…
- Majesteet? - …öö otsa kraaksus.
Mõned räägivad, maa vappund palavikus.
Raske öö.
Oo õudus! Õudus! Õudus!
Ei keel, ei süda leia sulle nime!
- Mis juhtus? - Nüüd meistritöö on teinud mässukurat!
Mõrv kõige rüvetum on murdnud lahti Issanda võitud templi
ning on röövinud sealt elu ära!
Mõtlete majesteeti?
Ta kambri minge. Uue gorgoga seal tapke silm.
Mult ärge küsige! Te nähke seda ise.
Üles! Üles! Ja lööge häirekella!
Mõrv ja reet!
Kui hauast tõuske! Kõndige kui vaimud, kes õudust saatmas! Kui hauast tõuske! Kõndige kui vaimud, kes õudust saatmas!
Banquo ja Donalbain ja Malcolm! Üles!
Vaadake seal viimsepäeva asju!
Malcolm! Banquo!
Kui surm mind võtnuks tundki enne seda…
ma olnuks õnnis mees.
Sest siitmaalt pole ju miskit tõsist surelikus põlves. Kõik tühjad kannid.
Mis on juhtunud, et nõnda võigas pasun hüüab kokku siit-maja magajaid?
- Arm ja kuulsus surnud on. - Vastake! Vastake!
On otsas elu viin
ja paljas pära on hooplemiseks jäänud võlvi alla.
Banquo. Banquo.
Me kuningas on tapetud.
Oh häda!
- Siin, meie majas? - Hirmus - ükskõik kus.
- Mis on? - Te hingate ja te ei tea.
Te vere juur ja kaev ja lättesoon on kuiv. Te vere juur ja kaev ja lättesoon on kuiv.
Ta allikas on kuivaks jäänud.
Te isa…
on tapetud.
- Kes ta tappis? - Näib, et teenrid vist.
Neil näod ja käed on verest märgitud.
Oh, siiski laidan oma raevuhoogu, et lõin nad maha.
Miks?
Kes suudab olla ühekorraga tark, hämmastunud,
leebe, raevune ja erapooletu?
Ei ükski hing.
Mu kiindumuse metsik tuhin sööstis käest kainel arul.
Duncan lamas siin,
nahk hõbedane kullakarva veres.
Paokil haav kui müüriläbimurre, mis löödud loodusse ja mille kaudu hukk tungib sisse.
Seal ta mõrtsukad kui oma tsunfti värvi kastetud, Seal ta mõrtsukad kui oma tsunfti värvi kastetud,
noad näotult verised.
Kes teinuks muud, kel armastus on põues…
ja kes julgeb ka seda näidata?
Hoolt kandke leedi eest.
Kui kaetud saame oma palja ihu, mis alasti on ohus,
kohtugem
ning arutagem seda ilget tööd.
Miks vaikime,
kui suurim põhjus kurta võiks olla meil?
Siit lahkugem.
- Me pisarad veel pole käärinud. - Ärgem heitkem nende seltsi.
Sest võltsi muret teeselda on võltsil nii imehõlpus.
- Lähen Inglismaale. - Ja mina Iirisse.
Meil eraldi on ainult kindlam. Meil eraldi on ainult kindlam.
Siin, kus viibime…
on naeratustes noad.
Mida lähem on veri, seda lähem veretöö.
Veel mõrvanool, mis lastud, pole sihil. Kindlaim on meil hoida märgist end eemale.
Seepärast - sadulasse! Ning ärgem jätkem pikalt jumalaga.
Seal on väärt Macduff.
Mis uut on, härra?
Kas selgeks sai, kes tegi jälgi töö?
Need, kelle maha lõi Macbeth.
Oh häda! Ja nende plaan?
Nad olid käsikud.
Malcolm ja Donalbain, kaks trooni võsu, on pagenud.
See paneb nende peale süükahtluse.
Näib siis nii, et krooni oma pähe saab Macbeth?
Ta ongi määratud ja sõitnud Dunsinane'i nüüd võidmisele.
Kas Dunsinane'i nüüd?
Ei, nõbu. Lähen koju Fife'i.
Noh…
Mina Dunsinane'i.
Head teed! Ja kõik seal korda minna laskem!
Et vastne rüü ei tuleks vanast raskem!
See, kes tarkusega ei saa kelkida See, kes tarkusega ei saa kelkida
Hei-hoo, tuult ja vihma näeb
Peab oma saatusega leppima
Sest vihma sajab iga päev
Ma seitset aastakümmet mäletan…
ja näinud olen hirmsaid tunde küll ja veidraid asju.
Kuid see jube öö kõik vana jätab varju.
Kulla taat.
Näe, taevas
sünk on inimtegudest maa verilava kohal. sünk on inimtegudest maa verilava kohal.
Kell käib päeva,
kuid öösse lämbumas on rändav lamp.
Kas ööl on ülevõim või päeval häbi,
et pimedus maa näol on surirätiks, kui teda suudlema peaks elav valgus?
See on loomuvastane. Niisama loomuvastane kui see tegu.
Teisipäeval ma nägin, kuidas lennult uhke kulli
üks hiiri jahtiv öökull ära tappis.
Ja Duncani ratsud - veider, aga tõsi -,
kõik iludused, kiired nagu tuul,
kui hulluks läinud,
murdsid latritest end käsu vastu välja,
nagu peaksid nad inimsooga sõda.
Räägiti, et üksteist õginud nad olevat. Räägiti, et üksteist õginud nad olevat.
Nüüd oled…
kuningas, Cawdor…
Glamis…
kõik, mis nõiaeided tõotasid.
Kuid, kardan, sa maksid jälki hinda.
Öeldi ka, et see ei püsi sinu järelsool,
vaid et just minust juur ning esiisa saab kuningaile.
Kui see tõsi on…
ja sinust näib, Macbeth, et neil on õigus…
miks, kõige nimel, mis sai sinus tõeks,
ei või nad olla mullegi oraakliks ja panna lootma mind?
Kuid küllalt nüüd.
Peakülaline siin on.
Oleks tema meil unund, olnuks peol kui pragu sees
ja liimist lahti kõik.
Meil pidusöök on täna õhtul, isand. Teid palun kohal olla. Meil pidusöök on täna õhtul, isand. Teid palun kohal olla.
- On teil mõttes pärastlõunal ratsutada? - Jah, isand.
Oleksime küsinud ka täna istungil teilt nõu,
sest see on ikka kaalukas ja tulus.
Kuid las see jääb siis homseks. Kas teil plaanis on teha pikka sõitu?
Nii pikka, et see õhtusöögini mul võtab aja.
Kui mu ratsu väsib, pean võtma öö käest tunni pimedust veel laenuks.
Peole ärge hilinege.
Ei, kuningas.
On kuulda, et me mõrtsukatest nõod on Inglismaal ja Iiris paos.
Ei võta nad omaks tapatööd.
Kuid sellest homme, kui riigiasju arutame koos.
Nüüd ratsu selga siis ja nägemist te naasuni!
Kas Fleance sõidab ka?
Jah, hea isand.
Te ratsud olgu käbedad ja kindlad.
Ja nüüd teid soovin neile sadulasse.
Head teed.
Kas on need mehed kohal?
On küll, isand.
Eks kõnelnud me eile teiega?
- Jah. - Teie kõrgus.
Nii. Kas olete mu sõnad läbi mõelnud?
Teate nüüd, et Banquo oli see, kes minevikus
teid hoidis kehvuses,
kui arvasite seks hoopis mind, kes olin süütu.
Tegin me jutus selgeks,
kuidas ümber sõrme teid mässiti, kuis pärsiti,
mis võtteid seks pruugiti ja kelle poolt. See kõik ka kõige juhmimale selgelt ütles:
see oli Banquo töö.
Ses saime selgust.
See esiteks. Nüüd mingem asja juurde, mis on me teise kõneluse aineks. See esiteks. Nüüd mingem asja juurde, mis on me teise kõneluse aineks.
Kas on te kannatlikkus nõnda suur, et võite jätta selle nii?
Kas saate te…
palvetada tolle mehe soo eest,
kes ränga käega rõhus hauda teid ja tegi kerjusteks te perekonnad?
Me oleme ju mehed.
Jah, nimekirjas te tõesti seisate kui mehed.
Ja kui teil mehisusregistris koht on mitte tagumine, öelge seda.
Siis panen teile südamesse töö, mis, kui see tehtud, kaotab vaenlase.
Isand, nendest ma olen üks,
kes elu hoopidest on nõnda vihased, et ükskõik mis võib ilma kiusuks teha.
Mina teine, nii tüdind hädast, õnnetustest hatul,
et panen kõik mistahes kaardile: las tulla pääs või surm.
Te teate nüüd: te vaenlane on Banquo.
Teame, isand. Teame, isand.
Ja minu oma ka.
Nii verilähedalt, et iga tema pulsilöök on pisteks mu südamesse!
Ning ehk küll mu võim ta avalikult pühkida võiks teelt
ja tegu õigeks hüüda, väldin seda.
Sestap ma teie abi armsaks arvangi:
see ilma silmist varjaks asja, mida on põhjust peita.
- Isand, teeme teoks kõik, mis te käsite. - Ehk küll me elu…
Te vaim teist välgatab!
Täna öösel sündima peab kõik seal, lossist eemal.
Teil olgu meeles: pean jääma puhtaks.
Ning koos temaga - et töö ei jätaks jälgi ega täkkeid -
Fleance, ta poeg, jagama öist saatust peab.
Meil on otsus küps.
Nüüd minge.
- Kas Banquo lahkus lossist? - Jah, emand, aga naaseb õhtuks taas.
Mu kallis isand.
Miks nii üksinda
ja kaaslasteks vaid süngemeelsed uiud
ja mõtted, mis võiks olla tõesti surnud koos nendega, kes mõeldu sisuks?
Asju, mis muutmatud, ei tule kahetseda. Mis tehtud, see on tehtud.
Tükkideks me raiusime mao, kuid ta jäi ellu…
ja kasvab kokku,
ning me väeti vaen on ohus endiselt ta mürgihambast.
Ma parem tahan olla koolnutega, keda rahusse me saatsime,
et ise rahu saada, kui süümevaeva õudsel piinapingil ühtjärge lamada. et ise rahu saada, kui süümevaeva õudsel piinapingil ühtjärge lamada.
Nüüd hauas Duncan head und näeb pärast elu palavikku.
Reet tegi halvima: ei mõõk, ei mürk,
ei koduvaen, ei ründajad, ei miski nüüd puutu tasse.
Oi, mu õilis isand, karm ilme silu leebeks.
Ole särav ja lõbus õhtul külaliste seas.
Mu meel on skorpione täis, mu arm.
Sa tead: on elus Banquo ja ta Fleance.
Ning ta kuninglikus loomus on see, mis hirmutab: ta julgeb palju.
Ning lisaks kartmatule meelele
tas tarkus on, mis laseb vaprusel ka ettevaatlik olla.
Ta on ainus, kes paneb kartma mind.
Sa jäta see.
Ta sõitles nõidu, kui need esmalt hüüdsid mind kuningaks,
ja nõudis ennustust ka enda kohta. ja nõudis ennustust ka enda kohta.
Ning need prohvetlikult siis hõikasid ta kuningate isaks.
Kuid mina sigimatu krooni sain neilt pähe ja pihku kuivand valitsusekepi,
et võõras käsi kord ta rebiks mult, kel poeg ei ole järglaseks.
Kui nii, siis Banquo soo jaoks olen määrind end,
hea Duncani tapnud nende pärast
ja mürgitanud oma rahu peekri - kõik nende jaoks.
Ning hinge kalliskivi peavaenlasele andnud igaveseks,
et Banquole saaks kroon!
Ta soole kroon!
Kuid loodus neid ei loonud igaveseks.
See on me trööst.
Nad on veel tabatavad. Sa rõõmusta.
Sest enne veel, kui nahkhiir on tulnud võlvistikku lendama
ja hõigatuna mustast Hekatest on sitasitik unesuminal öö suigutavat kella helistanud,
saab tehtud hirmus tegu. saab tehtud hirmus tegu.
Mis saab tehtud?
Jää süütuks seda teadmast, linnupoeg,
kuni sa kiidad tegu.
Tule, öö…
ja varja päeva halastaja silm.
Ning verise ja nähtamatu käega
kriips peale tõmba, puruks kisu lepe, mis teeb mind kaameks.
Pimeneb.
Ja vares ju rongalaande lendab.
Head päevavaimud vaovad une rüppe,
öö tondid saagi poole teevad hüppe.
Mu sõnu imeks paned? Vaiki, sest…
mis halvast algab, kosub kurjusest.
Kes sinu siia käsutas?
Macbeth.
See mees on usaldatav, sest ta teab,
mis ülesanne meil siin täita tuleb, kõik täpipealt.
Siis asu meie hulka.
Näe, valgus. Valgus!
Näita valgust, poiss.
Vist hakkab sadama.
Siis sadagu.
Fleance!
Page, Fleance! Page!
Üks ongi maas. Poeg pages. Üks ongi maas. Poeg pages.
Luhta läks töö tähtsaim pool.
Nüüd mingem, teatagem, kui palju tehtud on.
Kas kuulsid, et Macduff on keeldunud me peokutsest?
- Kas sa saatsid sõna? - Majesteet.
Te astmed on teil teada, võtke istet.
Ja olge tervitatud südamest.
Las kohe laual ringi käib karikas.
- Sul verd on põsel. - See on Banquo veri.
Jah: parem sinu peal kui tema sees.
Kas ta on valmis?
Kõri on tal maas. Mu oma töö.
Väärt kõrilõikaja.
Ja väärt, kes Fleance'iga sama tegi. Kah sina? Siis sa oled võrratu.
Auväärseim isand…
Fleance põgenes.
Siis tuleb taas mu vahk. Ma olin terve.
Kuid Banquoga on klaar?
Jah, isand.
Ta on maanteekraavis maas, kakskümmend laia haava peas,
neist surmaks ka vähim piisav.
Maoisa maas on.
Kord see ussipoeg, kes pääses, mürki sigitab, kuid veel on hambutu.
Nüüd minge.
Mu kõrge käskija, peohoogu lauas sa ei anna. Mu kõrge käskija, peohoogu lauas sa ei anna.
Kallis noomija.
Hea seedimine olgu saatjaks isul ja tervis…
Mõlemal.
Kas kõrgus istuks?
Siin oleks koos kõik riigi au ja hiilgus, kui viibiks kohal meie õilis Banquo,
kes pigem küll las olla lahkusetu kui õnnetusse sattunud.
Majesteet, ta puudumine laidab tema tõotust.
Ehk suvatseksite nüüd teha meile au oma kuningliku seltsiga?
Siin teile koht on hoitud.
Mis teid häirib, kõrgus?
Kes teist on seda teinud?
- Mida, kõrgus? - Sa ei või ütelda, et mina.
Ära iial mu poole verist tukka raputa!
Mu härrad, tõuske. Kõrgusel on halb. Mu härrad, tõuske. Kõrgusel on halb.
Ei, sõbrad, istuge.
Mu isandal need hood on noorest saadik.
Jääge, palun, see möödub silmapilk.
Kas sa oled mees?
Jah, julge mees, kes targeb vaadata, mis kuradi teeks kaameks.
Su enda hirmupilt on see. Õhu-väits, mis, nagu rääkisid, sind Duncani alkoovi viis.
Ma nägin teda silmsi!
Häbi sulle!
Muiste need, kellel ajud löödi peast, ka surid ja oli lõpp!
Kuid nüüd nad tõusevad, kakskümmend surmahaava peas,
ja meid me toolilt tõukavad!
See on veel võikam kui säherdune mõrv!
Mine! Mu silmist kao!
Su luud on üdita,
su veri külm!
Sul pole mõistust silmis.
Kao silmist, jube lumm!
Kao silmist, vilbus! Kao silmist, vilbus!
Nii…
Kui ta on läinud…
taas olen mees.
Sõbrad, ärge imestage.
Mul on üks veider viga. Kes mind tunneb, ei pane seda mikski.
Sa laua lustituju rikkusid nii veidral moel.
Kas võib siis säärast olla - ja üle minna meist kui suvepilv,
nii et ei panegi me imeks?
Võõras ma olen oma loomule, kui mõelda, et sina, nähes sellist nägemust,
ei kaota puna põskedest, ent minul palg hirmust valgeks lööb.
- Mis nägemust? - Ma palun, vaikige.
Tal halvem on, ta küsimustest raevub.
Jah, head ööd.
Te ärge minge seatud järge mööda, vaid korraga.
Head ööd ja paranemist me kuningale…
Kõigile head ööd!
See ihkab verd.
Nagu öeldakse…
veri ihkab verd.
On kivid liikunud, on rääkind puud.
Ja salasõlmi päästes augurid
küll vareste, küll harakate abil on leidnud tapjad.
Kaugel öö-aeg on?
Nii, et ei teagi, kas on öö või hommik.
Kas kuulsid, et Macduff on keeldunud me peokutsest?
Kas sa saatsid sõna?
Ma kuulsin muuseas. Küll ma saadan veel. Ma kuulsin muuseas. Küll ma saadan veel.
Neist pole ühtki, kelle majas mul ei oleks palgalist.
Ma lähen homme kolme nõia juurde. Nad rohkem rääkigu.
Olen veres nii sügavalt,
et kui ma seal kui meres ei kahla edasi, on raskem pöörduda kui läbi minna.
Haun asju, mis teoks saagu enne veel, kui selgesti neid näeb…
mu enda meel.
Sa vajad kõige loomu tuge: und.
Siis sängi!
Tonte näha nii on vist algaja hirm, mis vajab harjumist.
Me oleme ju alles haljad teos.
Aeg on käes.
HOMME
Pöial sügeleb kui hull,
vist on kuri tulekul.
Kesköised mustad salavanamoorid.
Mis te siin teete?
Tegu nimetut.
Teid kõige nimel vannutan,
mis teil on au sees: kuis ka teada saite - kostke!
Kui ka loodus kõik oma sigiduse segi trambib - kostke mulle, kui küsin.
Räägi!
- Nõua! - Vastame.
Kas tahad vastust meie suust või vahest me käskijailt?
Neilt! Tahan näha neid!
Sega seda sodisegu!
Pada tulel podisegu!
Sega seda sodisegu! Pada tulel podisegu!
Sega seda sodisegu! Pada tulel podisegu…
Pöial maimu peost,
kes on leitud linaleost.
Ülbesuise juudi maks,
kitsesapp, ja oks või kaks. kitsesapp, ja oks või kaks.
Türgi koon ja tatarlase mokad ka veel patta lase.
Nahkhiirest veri välja kista.
- Patta viska. - Patta viska.
Kõnni ringis ümber paja,
kihvtirupskid patta aja.
Ning et kange saaks see segu,
pada muudkui podisegu.
Lumm, ütle mulle…
Seletamast lakka. Ta teab, mis tahad. Kuula, ole vakka.
Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Tea: ohtudest Macduff
on sulle suurim.
Kes sa ka oled, tänan hoiatamast.
Hell koht on see mul. Kuid üks sõna veel…
Ta käskimist ei salli.
Siin on teine, veel võimsam tollest.
Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth.
- Kui oleks mul kolm kõrva, kuulaks kõik. - Sa naerdes ole karm!
Sa verre kastu!
Kes naisest sündinud, ei saa su vastu.
Siis ela veel, Macduff. Mis sinust karta?
Kuid kahekordne kindlus kindlam on:
sa sured siiski.
Olgu see mu pant, et kaamet hirmu valelikuks hüüda ja kõue kiuste magada.
Mis see on? Kes kerkib sealt kui kuningate võsu
ja kannab oma lapsekulmudel täisvõimu märki?
Kuula. Ära räägi.
Ei jagu saada eal Macbethi väest
niikaua, kuni Dunsinane'i mäest ei tõuse rünnule Birnami hiis.
See on ju võimatu.
Kes käskida saab metsa, öelda, et puude juured peaksid liikuma?
Põu aga pärib üht.
Öelge siis, kui teab te taid: Öelge siis, kui teab te taid:
kas Banquo sugu valitseb siin kord?
Sa ära rohkem päri.
Kas nõidu nägite?
- Ei näinud, isand. - Kas nad ei läinud mööda?
Ei, mu isand.
Taud täitku õhku, kus nad ratsutavad!
Kõik olgu neetud, kes neid usuvad!
Ma kuulsin kabjaplaginat. Kes tuli?
Paar meest tõid sulle teate, et Macduff on pagend Inglismaale. Paar meest tõid sulle teate, et Macduff on pagend Inglismaale.
- Inglismaale? - Jah, kõrgus.
Aeg, ennetad mu hirmsaid ettevõtteid.
Nüüdsest on mu mõtte esiklapsed ühtlasi mu käte omad.
Ning et otseteed teod krooniks mõtet, saagu mõte teoks.
Macduffi lossi tahan üllatada. Vallutada tuleb Fife.
Las pärib mõõk ta naise, lapsed
ning kõik õnnetud, kes tema soost. Eel-hõisked peetud saan
ja enne tegutsen, kui jahtub plaan.
Kuid kummitustest piisab!
Ma ütlen vaid: on sündind veidrad lood.
Head Duncanit Macbeth taga kurtis.
Ta surma järel.
Aus Banquo liiga hilja väljas käis.
Ning öelda võib, et Fleance tappis ta, sest Fleance põgenes.
Ei tohi käia liig hilja väljas. Ma kuulsin, et Macduff on põlu all.
- Kas teil on teada, kus tema viibib? - Duncani poeg Malcolm, kellelt see…
türann röövis sünniõiguse,
on Inglismaal.
Ja paluma läks vaga kuningat Macduff.
Macbethile see nõnda südamesse läks, et praegu ta varub sõtta end.
Püha ingel meilt Inglismaale lennaku
ning toogu talt teateid, enne kui ta ise saabub,
et peagi jälle leiaks õnnistus me vaese maa…
mis neetud käe all ägab. mis neetud käe all ägab.
Mis teo ta tegi, et ta pages maalt?
- Hea emand, kannatust! - See temal puudus.
Ta pagu oli hullus!
Kui me teod ei tee meid reetureiks, siis teeb me hirm.
- Ei tea, kas oli see ta hirm või tarkus. - Mis tarkus!
Jätta naine, lapsemaimud ja maad ja varad
sinnapaika kõik ja pageda?
Ta meid ei armasta.
Tal pole tunnet rinnas.
Vaene käblik, see linnupere pisim,
võitleb ka, kui tal on pojad pesas, kulli vastu.
Rahu, kallis nõbu. Ma palun, taltsamalt.
Su mees on aus ja õiglane ja tark,
ja teab, mis torm on puhumas. ja teab, mis torm on puhumas.
Ei või ma rohkem öelda.
Kuid aeg on karm,
kui endi teadmata me saame reetureiks,
kui kuuldused meid hirmutavad teab-mis hirmuga
ja kui me õõtsume kesk rajust merd kord siia ja kord sinna.
Nägus nõopoeg.
Tal isa on, kuid pole ometi.
Poiss, su isa surnud on.
Ja mis sa teed nüüd? Kuidamoodi elad?
Isa ei ole surnud, räägi sa mistahes.
On surnud küll.
Kust sa nüüd isa saad?
Ei, kust saad sina mehe?
Neid tosina võib osta igalt turult.
Siis ostad neid, et jälle maha müüa.
Sa räägid nõnda nutikalt, kui oskad, ja enda kohta küllalt nutikalt. Sa räägid nõnda nutikalt, kui oskad, ja enda kohta küllalt nutikalt.
Ema, kas minu isa oli reetur?
Jah, oli küll.
Mis reetur on?
See, kes valet vannub.
Ja kas kõik on reeturid, kes seda teevad?
Jah, igaüks, kes seda teeb, on reetur ja tuleb üles puua.
- Kes neid pooma peab? - Ausad inimesed.
Siis on valevandujad lollid:
valevandujaid on küllalt, et nad saaksid ausatest jagu ja pooksid nad ise üles.
Madam.
Teid hoidku Jumal.
Olen võõras, kuid teie au ja seisust tean ma täpselt.
Teid ähvardab, ma kardan, hädaoht.
Ehk kuulate te lihtsa naise nõu: ärge laske leida ennast siit.
Ega oma väikseid.
Kuskohta pageda? Ma pole teinud kurja.
Aga meenub nüüd.
Ma elan maailmas, kus kurja teha on tihti kiiduväärt,
kuid teha head on vahel ohtlik hullus.
Kas proovin naiselikku kaitset, öeldes, et pole teinud kurja?
Kus on te mees?
Ma loodan, vähem rüvetatud paigas kui need, kus sina võiksid teda leida.
- Ta reetur on. - Sa valetad!
- Ei! - Kae kanamuna!
Ei, ei, ei! Ei!
Ei! Ei!
Siin leidkem varjuline nurk
ja nutkem seal kurvad hinged tühjaks. ja nutkem seal kurvad hinged tühjaks.
Surmav mõõk nüüd pigem haarakem
ja mehe moel me langend maa eest seiskem.
Iga päev uut leseleina toob,
uut orvunuttu, ja uued vaevad löövad laotusele nii rängalt näkku,
et see kumiseb kui Šoti valu kaasa ohates.
Mis ütlesite on võib-olla õige.
Türanni, kelle nimi meie keelel nüüd paiseks on, kord peeti ausaks.
Näe, kes tuleb.
Mu kallis nõbu.
Tere tulemast!
Ta ära tunnen.
Issand, kõrvalda see, mis meid võõraiks teeb.
Mu isand, aamen.
Kas Šotimaa on paigal?
Vaene maa!
Ta kardab ennast tunda.
Oma emaks me teda hüüda nüüd ei saa, vaid hauaks,
kus ainus, kes veel naeratada võib, on see, kes mitte midagi ei tea.
Kus ohked, oiged, karjed kostavad, kuid neid ei märgata. Kus ohked, oiged, karjed kostavad, kuid neid ei märgata.
Kus rängim mure on harilik.
Ja mis on uusim lein?
Et pole uusim see, mis tundki vana. Sest iga hetk toob uut.
Kuis on mu naisega?
Mis? Hästi.
Ja lastega?
Niisamuti.
Türann ei ole puutund nende rahu?
Nad olid rahus, kui neist lahkusin.
Sa ära ole sõnakehv. Mis on?
Kui asusin sealt teele teadetega, mis mulle rasked kanda,
liikus kuuldus, et palju kangeid mehi on tõusmas relvile.
Nüüd aeg on käes.
Pilk teie silmist Šotis tooks kokku mehed, naised relvastaks,
et murda paine.
Olgu nendel loht,
et olemegi teel.
Healt Inglismaalt me saime laenuks tubli Siwardi ja kümme tuhat meest.
Paremat ja kogenumat sõjameest ei leidu terves risti-ilmas. Paremat ja kogenumat sõjameest ei leidu terves risti-ilmas.
Kui vaid kosta võiksin sama trööstiga!
Kuid mul on teateid, mis tuleks kisendada kõrbe õhku,
et kõrv ei kuuleks neid.
Ja millest siis? Üldhädadest?
Või mõnest eramurest?
Ei ole ausat südant, kes ei saaks sest oma osa.
Kuigi selle tuum…
sind üksi puudutab.
Kui ainult mind, siis ära viivita, vaid välja lao.
Kõrv ärgu needku ära sul mu keelt,
et ütlen talle teate rängima, mis iial kuuldud.
Ma aiman juba.
Su loss on võetud, sinu perekond on tapetud nii jõhkralt,
et kui sellest rääkida…
see lisaks surnuile ka sinu surma veel. see lisaks surnuile ka sinu surma veel.
Oh taeva arm!
Tule, mees.
Sa leina valjult.
Mure, mis on vait, nii rõhub südant, et see puruneb.
Mu lapsed ka?
Su naine, lapsed, kõik, ka teenijad.
- Mu naine tapetud? - Ma ütlesin.
Kuid leia lohutust.
Me kättemaksust saagu vägev rohi,
- mis peab me surmamure ravima. - Sel mehel pole lapsi!
Kõik mu väetimad?
Sa ütled - kõik?
Oo põrgukulli! Kõik?
Mu kanapojad ühes emaga kõik ühel hoobil?
- Vastu pea kui mees. - Pean!
Kuid pean seda tundma ka kui mees. Kuid pean seda tundma ka kui mees.
Ja mäletama pean, et oli asju, mis kõigest kallimad.
Kas seda pealt võis näha taevas ning nad hüljata?
Oo, alatu Macduff.
Kõik sinu pärast.
Ei, mitte nende - minu patu eest hukk tabas neid.
- Oh, rahu neile nüüd! - See käiaku su mõõka.
Ära nõtku: su südames su leinast saagu raev!
Naist mängida ma võiksin silmadega ja suuga praalida.
Kuid, taeva väed, ei enam viivitust.
Silm silma vastu see Šoti kurat seadke minuga
mu mõõga ulatusse.
Kui ta pääseb…
siis andestagu talle issand ka.
Millal ta viimati kõndis?
Sellest ajast, kui majesteet sõjaväljale läks,
olen ma näinud, kuidas emand tõuseb voodist, võtab öörüü ülle,
teeb salakapi lukust lahti, võtab paberit,
voldib kokku, kirjutab sinna, loeb üle,
lööb pitseri peale ja läheb siis sängi tagasi,
ise kogu aeg sügavas unes.
Aga selles uneärevuses, peale kõndimise ja otsese tegutsemise -
mida te olete kuulnud teda kõnelevat?
Mu härra, asju, mida ma ei taha tema järel korrata.
Ei teile ega kellelegi.
Sest mul pole tunnistajat, kes mu sõnu kinnitaks.
Näete, sealt ta tulebki.
Täpselt tema moodi. Ja Jumala eest, sügavas unes.
- Silmitsege teda. Tulge ligemale. - Näete, tal on silmad lahti.
- Jah, aga nende taju on kinni. - Kust ta selle küünla sai?
Tema juures põleb kogu aeg küünal, see on ta enda käsk.
Ja mis ta nüüd teeb?
Vaadake, kuidas ta käsi hõõrub.
Olen näinud, kui ta tegi seda veerand tundi ühtejärge.
Siin on veel plekk.
Kuulete! Ta räägib.
Maha, neetud plekk! Ütlen ma - maha!
Üks… kaks.
Siis on aeg seda ära teha.
Põrgu on pime.
Häbi, mu kaasa, häbi. Ise sõdur ja hirmu täis?
Milleks karta, et keegi sellest teab, kui keegi ei saa meilt vastust nõuda?
Aga kes oleks mõistnud mõelda, et vanamehel on nii palju verd? Aga kes oleks mõistnud mõelda, et vanamehel on nii palju verd?
Fife'i taanil oli naine. Kus ta nüüd on?
Mis nüüd?
Küllalt, mu isand, küllalt!
Kuulge, kuulge, te saite teada asju, mida te ei tohiks teada.
Tema rääkis, mida ta ei tohiks rääkida. Kindel see.
Siin on ikka veel vere lõhn.
Kõik araabia parfüümid ei tee seda väikest kätt magusaks.
Mis ohe!
Süda on tal raske koorma all.
See haigus käib üle minu kogemuste. See haigus käib üle minu kogemuste.
Aga olen näinud unes kõndijaid, kes surid siiski vagal viisil sängis.
Me kõigi patud, issand, andesta.
Pese käed puhtaks, pane öörüü selga.
Ära ole nii kahvatu.
Ma ütlen sulle uuesti: Banquo on maha maetud. Ta ei saa hauast välja.
Jälgid jutud liiguvad.
Loomuvastased teod sünnitavad loomuvastast häda.
Kurti patja öö saladusi poetab haige meel.
Ta vajab preestrit rohkem küll kui arsti.
- Kas ta läheb nüüd sängi? - Otseteed.
Väravale koputatakse. Tule, tule!
Tule, tule, anna mulle käsi.
Mis tehtud, seda tegematuks ei tee.
Sängi.
Sängi! Sängi!
- Mis mets see on me ees? - Birnami mets.
Väed Inglismaalt on ligi, juhiks Malcolm, ta onu Siward ning me väärt Macduff.
- Neis lõõskab kättemaks. - Ja mida teeb türann?
Ta rängalt kindlustab suurt Dunsinane'i.
Ta olla hull.
Kes vähem teda neavad, need kõnelevad vaprast märatsusest.
Kuid kindel on, et enam korra vöösse ta mässu küll ei pannalda.
Nüüd tunneb ta salamõrvu kätel kleepuvat.
Kes on ta käsu all, teeb kõike käsust, ei miskit kiindumusest.
Nüüd ta näeb, et ripub tal ta au
kui hiiu rüü, mis kääbuslikul vargal üll.
Et kurat tõrvaks sind, sa kaame kalts!
Kust said sa selle haneilme?
- Piirab meid kümme tuhat… - Hane?
Sõjameest. Sõjameest.
Nägu näpista! Hirm ruskeks nühi, kelm valgemaksane!
Mis sõjameest, narr?
Surm söögu sind! Su linavalge lõust kõik araks teeb.
Mis sõjamehed, molkus?
Mu isand, inglased.
Kao oma näoga siit!
Seyton!
Haigeks jääb mu hing, kui vaatan… Seyton!
See löök mu igirõõmsaks teeb või hukkab nüüd.
Ma olen küllalt elanud.
Mu elu on närbumus, on koltund lehelang.
Ja sest, mis meid peaks saatma vanas eas, aust, armust, sõpradest ja kuulekusest
ei tasu mõelda mul.
Seyton, mis on sul uut?
Kõik teated, isand, osutuvad tõeks.
Ma võitlen, kuni maha raiutud on liha minu luilt.
- Too turvis. - Ei ole tarvis veel.
Ma sean ta selga. Ja saada rohkem mehi ringi sõitma. Kes räägib hirmust, poodagu.
Mu turvis!
- Arst, mis su haige teeb? - On vähem haige, isand,
kui kujutluste tulvast ärevil ja meelerahuta.
Ta terveks tee.
Kas sa ei valitse siis ängis meelt?
Ei mõista muret mälust juurida ja kustutada ajust valukirja
ning unustuse leebe vastumürgi toel päästa põue
hukutavast koormast, mis lasub südamel?
Neis asjus haige peab aitama end ise.
Siis viska koerte ette oma kunst! Ma sellega tegemist ei tee!
Seyton! Saada nad teele!
Kui Dunsinane'i mäkke pole teel mets Birnamist, on hirm must eemal veel!
Las iga sõdur raiub suure oksa ja kannab enda ees.
Nii saab tehtud.
Näib, et end usaldades peab türann veel Dunsinane'i käes
- ja ootab seal meie piiramist. - See on ta lootus. ja ootab seal meie piiramist. - See on ta lootus.
Kes teda teenib, teenib sunnitult ja kauge südamega.
Las lehvida me lipud vallidel!
„Nad tulevad!“ käib kisa.
Kuid me müür teeb piiramise naeruks.
Palavik ja nälg nad tapku siin me lossi all!
Juhtige me esimest lahingut.
Macduff ja meie teeme ülejäänu.
Kui ainult leiame türanni ööst, Kui ainult leiame türanni ööst,
meid löögu, kui on loid me pealesööst.
Me väed on sinna teel!
Sinnapoole! Sinna!
Kui neid ei toetaks meie endi omad,
pard parra vastu võinuks raiuda me koju tagasi nad.
Nii, küllalt ligi nüüd!
Lehtvarjud heitke ja paistke nagu olete!
Ning kostku kõigi trompetite puhk,
mil rõkkes verelõõsk ja surmauhk!
Kust see hääl?
See on ju naiste kisa, majesteet.
Peaaegu unund on mul hirmu maik.
Kord oli aeg, kus külmavärinaid ma öisest kiljest tundsin,
ning mu juus võis kohevile tõusta õudusloost,
kui oleks elu sees tal.
Miks seal karjuti?
Me kuninganna surnud on, mu isand.
Ta võinuks surra teisel ajal.
Hetk selle sõna jaoks siis leidunuks.
Ja jälle homme, homme, homme taas
käib tillukesel sammul päevast päeva
me seatud aja viimse silbini. me seatud aja viimse silbini.
Kõik eilsed valgustasid narridele teed põrmusesse surma.
Otsas, otsas vaid viivu põlend küünal.
Me elu pole muud kui varjukõnd…
kui väeti näitleja, kes vangub-veikleb üle lava
ja kaob siis kuulmatuks kui hullu jutt…
täis häält ja kõma, millel tähendust ei ole teps.
Mu isand, nägin seda, mida räägin, kuid rääkida ei oska.
Noh, kõnele.
Vaatasin Birnami poole: äkitselt
seal mets näis tõusvat liikvele.
Te viha löögu mind, kui valetan.
See kolmel miilil tulemas on näha, ma ütlen: liikuv mets. See kolmel miilil tulemas on näha, ma ütlen: liikuv mets.
Kui räägid valet,
siis oksas rippuma pead elavalt, nii kaua kuni nälg su närtsitab.
„Ära karda, kuni Dunsinane'i tulnud Birnami mets ei ole veel.“
Kuid nüüd mets Dunsinane'i tuleb.
Relvile! Relvile ja välja!
Ehk, kui õige on ta jutt,
küll pole jäämist ega minekut!
Tao, häirekell!
Ja lõkka, häving, nüüd!
Siis surgem vähemalt, üll soomusrüüd.
Kes oled, mees?
Sa ehmatad, kui kuuled.
Ei.
Ka mitte siis, kui põrgu nimedest on kuumim see.
Mu nimi on Macbeth.
Ei suudaks kurat ise öelda nime, mis mulle vastikum.
Ja ohtlikum.
Sa jälk türann, sa valetad!
Mu mõõk teeb selle tõeks!
Sa olid naisest sündind.
Pööra, pööra ümber, põrgukoer!
Sind üksi vältisin ma. Kuid tagane.
Mu hing on juba liiga koormatud su pere verest.
Mul ei ole sõnu.
Mu hääleks on mu mõõk.
Sa raiu kiivritutte, mis haavatavais päis. Sa raiu kiivritutte, mis haavatavais päis.
Sest minu elu on võlu all ja naisest sündinu ei pea mind võitma.
Siis küll heida meelt.
Ja las see ingel, keda teenisid, teeb sulle teatavaks,
et emaihust on enneaegu lõigatud Macduff.
Keel olgu neetud, mis nii kõneleb.
- Ma ei võitle. - Siis anna alla, pelgur.
Ma ei paindu iial Malcolmi jalge ees maad suudlema
ja taluma, et rahvarämps mind sõimab.
Birnami mets küll tuli Dunsinane'i
ja vastane mul pole naisest sündind, kuid julgen viimast.
Viruta, Macduff.
Ja tea: on neetud see, kes hõikab: „Küllalt! Pea!“
Au Šoti kuningale!
Au Šoti kuningale! Au Šoti kuningale!
PÕHINEB WILLIAM SHAKESPEARE'I NÄIDENDIL PÕHINEB WILLIAM SHAKESPEARE'I NÄIDENDIL
TÕLKINUD JAAN KROSS MUGANDANUD TRIIN JÜRIMAA